Ларш Кеплер
Договорът „Паганини“

Част 2 от „Криминален инспектор Юна Лина“

Превод от шведски: Цветана Добрева, 2013

chitanka.info

Заливът Юнгфрюфйерден е притихнал, когато намират голямата клатушкаща се яхта в светлата нощ над архипелага на юг от Стокхолм. Водата сънлива, синьо-сива на цвят, се стеле меко като мъгла.

Старецът от рибарската лодка се провиква няколко пъти, макар да подозира, че няма да получи отговор. Вече около час наблюдава от сушата как яхтата заднешком следва бавния прилив към брега.

Лодката на рибаря се блъсва в яхтата странично. Той изважда греблата, закотвя се до платформата за къпане, качва се по металната стълба и прескача перилата. В средата на кърмата вижда розов шезлонг. Поспира за миг и се ослушва. Когато не долавя звук, отваря стъклената врата и слиза към салона. Сив проблясък наднича през големия прозорец към мебелите от тиково дърво и диваните с тъмносиня дамаска. Продължава надолу по стръмната стълба с лъскава ламперия, покрай тъмния кухненски бокс, банята и влиза в просторната спалня. Слаба светлина мъждука през прозорчетата на тавана върху леглото с формата на стрела. До мястото за главата седи млада жена в дънково яке, облегната на стената, някак отпусната и превита, с широко разтворени бедра и с ръка върху розовата възглавница. Гледа стареца право в очите с учудено и угрижено лице.

Трябва му време, за да разбере, че непознатата е мъртва.

В дългата й черна коса е защипана шнола с формата на бял гълъб — символ на мира.

Главата й клюмва напред, когато рибарят се приближава и я докосва по бузата; тънка слюнка се стича между устните надолу по брадичката.

Думата „музика“ всъщност означава „изкуство на музите“ и произхожда от гръцкия мит за деветте музи. Те всичките били дъщери на могъщия бог Зевс и титанидата Мнемозина, богиня на паметта. Евтерпа, музата на музиката, се изобразява с двойна флейта между устните, а името й означава дарителка на веселие.

Дарбата, наричана музикалност, няма общоприета дефиниция. Някои не притежават способност да чуват променливите звукови честоти на тоновете, а други се раждат с огромна музикална памет и онзи вид слух, който им помага да възпроизвеждат точния тон без каквато и да било помощ.

Векове наред са се раждали музиканти виртуози, от които малцина са станали толкова прочути, колкото Волфганг Амадеус Моцарт, обикалял кралските дворове в Европа от шестгодишна възраст, и Лудвиг ван Бетховен, написал много от великите си творби, след като напълно оглушал.

Легендарният Николо Паганини, самоук цигулар и композитор, е роден през 1782 година в италианския град Генуа. И до ден-днешен малцина цигулари са способни да изпълнят сложните му и забързани творби. До смъртта си Паганини е преследван от мълвата, че за да получи изключителната си дарба е сключил сделка с дявола.

1.
Предчувствие

Пенелопе Фернандес трепери до мозъка на костите си. Сърцето й изведнъж започва да бие лудо, тя хвърля поглед през рамо. Може би в този миг предчувства какво ще й се случи малко по-късно днес.

Въпреки топлината в студиото, лицето на Пенелопе усеща хлад. Идва от гримьорната. Пудрата от студената гъба попива в кожата, шнолата „гълъб“ е махната, косата е намачкана с пяна, за да се оформят къдриците.

Пенелопе Фернандес, председателка на Шведската асоциация за мир и арбитраж, тръгва безмълвно към новинарското студио и сяда под светлината на прожекторите срещу Понтус Салман, изпълнителен директор на фирмата, производителка на боеприпаси, „Силенция Дифенс“ АД.

Опитната водеща Стефани фон Сюдов сменя темата, поглежда в камерата и започва да говори за съкращенията, след като британският отбранителен концерн „БАЕ Систъмс Лимитед“ купува компанията „Бофорс“, после се обръща към Пенелопе:

— Пенелопе Фернандес, в редица дебати вие се произнасяте много критично за шведския износ на оръжие. Наскоро направихте сравнение със скандала Анголагейт във Франция. Високопоставени политици и бизнесмени бяха обвинени в подкупи и контрабанда на оръжие и вече са получили осъдителни присъди… мислите ли, че в Швеция сме свидетели на нещо подобно?

— Може да се тълкува по два начина — отговоря Пенелопе Фернандес. — Или политиците ни действат различно, или правната ни система не е в ред.

— Знаете много добре — включва се Понтус Салман, — че имаме отдавнашна традиция в…

— Според шведското законодателство… — прекъсва го Пенелопе и повтаря: — Според шведското законодателство производството и износът на боеприпаси са забранени.

— Разбира се, че не са — опровергава я Салман.

— Параграфи 3 и 6 от Закона за боеприпасите — уточнява Пенелопе.

— Но „Силенция Дифенс“ разполага с положително предварително одобрение — усмихва се събеседникът.

— Така е, защото в противен случай щеше да става дума за престъпление в особено големи размери…

— В момента разполагаме с разрешение — прекъсва я отново директорът.

— Не забравяйте за какво се използват боеприпасите…

— Изчакайте, Пенелопе — намесва се водещата Стефани фон Сюдов и кимва към Понтус Салман, който с вдигната ръка показва, че не е свършил.

— Всички сделки се разглеждат предварително — обяснява той. — Ако не от правителството, то от Инспектората за стратегически продукти, ако изобщо ви е известен.

— Във Франция съществува подобен орган — възразява Пенелопе — и все пак военни материали за осем милиарда крони достигнаха Ангола въпреки оръжейното ембарго на ООН, въпреки ограничителните мерки…

— Сега говорим за Швеция.

— Разбирам, че хората не искат да загубят работата си, но все пак бих желала да чуя как ще мотивирате износа на огромни количества муниции за Кения? Една страна, която…

— Не може да имате никакви забележки — намесва се отново директорът. — Никакви, до най-малката подробност, или се лъжа?

— За съжаление, не мога…

— Някакви конкретни възражения? — подканва Стефани фон Сюдов.

— Не — отговаря Пенелопе Фернандес и свежда поглед. — Но аз…

— Тогава мисля, че едно извинение би било уместно — казва Понтус Салман.

Пенелопе го поглежда в очите, гняв и недоволство бушуват в нея, но си налага да мълчи. Понтус Салман се усмихва снизходително и започва да разказва за фабриката в Тролхетан. Открити били двеста работни места, след като „Силенция Дифенс“ получила разрешение да започне производство. Обяснява какво означава „положителното предварително одобрение“ и какво е произведено досега. Бавно разтяга локуми, за да не остане време за опонентката му.

Пенелопе слуша и потиска опасната гордост в душата си. Опитва се да мисли за това, как с Бьорн скоро ще отплават с яхтата. Ще приготвят леглото с форма на стрела, ще заредят хладилника и малкия фризер. Представя си изпотените ракиени чашки, докато ядат консервираната херинга с горчица и марината, пресни картофи, варени яйца и препечени филийки. Ще сервират на палубата, ще хвърлят котва до островче в архипелага и ще се отдадат на вкусната вечеря на залязващото слънце.

Пенелопе Фернандес излиза от сградата на телевизията и тръгва към „Валхалавеген“. Беше чакала почти два часа за разговор с продължение на друга тема, когато продуцентът й съобщи, че са я зачеркнали, за да успеят да вмъкнат пет бързи съвета за плосък корем през лятото.

В далечината, в частта на Стокхолм на име Йердет, вижда пъстрия купол на цирк „Максимум“, където къпят два слона с маркуч. Единият извисява хобот и улавя силната водна струя.

Пенелопе е само на двайсет и четири, с къдрава черна коса, стигаща до под раменете.

Около шията й проблясва късо сребърно синджирче с малко кръстче от първото причастие. Гладката й кожа е със златистожълт цвят. Като зехтин или мед, така я беше описал един от съучениците й в някакво съчинение от гимназията. Очите са големи и сериозни. Колко пъти бе чувала, че поразително прилича на филмовата звезда София Лорен!

Пенелопе звъни на Бьорн, за да му каже, че идва, че ще вземе метрото от Карлаплан.

— Пени? Случило ли се е нещо? — пита той напрегнато.

— Не, защо?

— Всичко е готово, оставих съобщение на секретаря ти, само ти липсваш.

— Нужно ли е да се притесняваме?

Стъпила върху дългия стръмен ескалатор надолу към платформата на метрото, Пенелопе усеща забързаните удари на сърцето си от потисканото лошо настроение и притваря очи. Стълбата потъва все по-надълбоко, стеснява се и надолу става все по-хладно.

Родена е в Ла Либертад, един от най-големите департаменти в Салвадор. Майка й Клаудия Фернандес е била в затвора по време на гражданската война и Пенелопе се е появила на бял свят в килия, в която петнайсет интернирани жени направили всичко възможно, за да й помогнат. Клаудия била лекарка и активистка в просветни кампании. Тикнали я в позорния затвор на режима, защото се опитвала да популяризира правото на местното население да създава профсъюзи.

Едва когато стига до платформата, Пенелопе отваря очи. Чувството, че е попаднала в капан, е изчезнало. Отново мисли за Бьорн, който я чака в яхтения клуб на Лонгхолмен. Обожава да се къпе гола от яхтата му, да се гмурка и да не вижда нищо друго, освен море и небе.

Влакът пристига с гръм и трясък, слънцето наднича през прозорците, когато вагоните излизат от тунела и стигат спирката в Стария град.

Пенелопе Фернандес ненавижда войната, насилието и властта на оръжията. Пламенното отвращение я кара да завърши политология в Упсала и да продължи с изследване на проблемите на мира и конфликтите. Започнала е да работи за френската хуманитарна организация „Акция срещу глада“ в Дарфур заедно с Джейн Одуя. Привлякла вниманието със статия в „Дагенс нюхетер“ за жените от бежанските лагери и опитите им да възстановяват ежедневието си след всяко нападение. Преди две години наследила Фрида Блум като председателка на Шведската асоциация за мир и арбитраж.

Пенелопе слиза на Хорнстул и излиза на слънце. Изведнъж я обзема необяснимо безпокойство. Затичва се надолу по хълма Полсундсбакен към Сьодер Меларстранд, бързо минава по моста към Лонгхолмен и тръгва вляво по пътя, настлан с чакъл, към яхтеното пристанище. Прахолякът тегне като мъгла в неподвижния въздух.

Яхтата на Бьорн чака в сянката под моста „Вестербрун“, движенията на водата плетат мрежа от светлина, която, полюшвайки се, се отразява в боядисаната в сиво стоманена конструкция.

Вижда го на палубата с каубойска шапка на главата. Стои неподвижен с кръстосани ръце и прегърбени рамене.

Пенелопе пъха два пръста в устата си и изсвирва. Бьорн се сепва, лицето му добива изражение на силна уплаха. Поглежда към пътя и я вижда. Очите му все още са угрижени, когато се запътва към пътечката.

— Какво има? — пита тя, устремена надолу по стълбата към кея.

— Нищо — отговаря Бьорн, намества шапката си и се опитва да се усмихне.

Прегръщат се. Усеща леденостудените му ръце и мократа риза на гърба му.

— Вир-вода си.

Бьорн извръща поглед.

— Подготовката ме изнерви.

— Взе ли чантата ми?

Той кимва и посочва към каютата. Яхтата леко се поклаща под краката й, тя долавя миризмата на напечена пластмаса и лакирано дърво.

— Ехо? — бодро се провиква. — Къде си?

Косата му, с цвят на слама, стърчи във всички посоки на малки сплъстени расти. Сините очи се усмихват по детски.

— Тук съм — отговаря и свежда поглед.

— Защо си така умислен?

— Най-сетне ще останем сами — казва той и я прегръща през талията. — Ще се любим сред природата.

Опитва косата й с устни.

— Това ли е тайното ти желание? — шепне Пенелопе.

— Да — звучи краткият му отговор.

Тя се смее на откровеността му.

— Мнозина… най-вече жените, смятат, че едва ли е голямо удоволствие… да лежиш на тревата сред комари и камънаци и…

— Същото е като да се къпеш гол — упорства той.

— Трябва да се опиташ да ме убедиш — не се предава и тя.

— И още как.

— Как? — смее се тя, когато телефонът звънва в платнената й чанта.

Бьорн трепва от сигнала. Цветът изчезва от лицето му. Тя поглежда дисплея, сестра й е.

— Виула е — казва бързо на Бьорн, преди да отговори. — Здрасти, сестричке.

Сестра й вика в слушалката, за да заглуши звука на клаксон.

— Скапана откачалка — мърмори тя.

— Какво се е случило?

— Край. Разкарах Сергей.

— Пак? — учудва се Пенелопе.

— Да — отговаря Виула с нисък глас.

— Съжалявам. Разбирам, че си разстроена.

— Не е чак толкова страшно, но… Мама каза, че ще плавате с яхтата, и си помислих, че бих могла да дойда и аз, ако може.

Настъпва тишина.

— Добре — повтаря Пенелопе, като отбелязва липсата на ентусиазъм в гласа си. — С Бьорн се нуждаем да останем насаме, но…

2.
Преследвачът

Пенелопе стои зад руля. Лек син саронг е увит около бедрата й. Носи горнище на бял бански със знака на мира върху дясната гърда. Лятната светлина струи през стъклото. Бавно заобикаля фара при пристанище „Кунгсхамн“ и маневрира яхтата към тесния пролив.

Сестра й Виула се надига от розовия шезлонг на кърмата. Беше прекарала цял час в пушене на джойнт с поспаливи движения, нахлузила каубойската шапка на Бьорн и огромни огледални очила.

Виула прави пет мързеливи опита да вдигне кибритената кутия от пода с пръстите на краката си, преди да се откаже. Пенелопе не може да сдържи смеха си. Виула влиза през стъклената врата в салона и пита дали да я смени.

— Иначе ще отида да си направя една „Маргарита“ — продължава тя, слизайки по стълбите.

Бьорн лежи на носа върху чаршаф, подложил вместо възглавница джобно издание на Овидиевите „Метаморфози“.

Пенелопе забелязва, че парапетът до краката му е ръждясал. Яхтата бе подарък от баща му за двайсетия му рожден ден, но той не можеше да си позволи да я поддържа. Единственият подарък, който някога бе получил от баща си, освен едно пътуване. Когато навърши петдесет, ги покани в един от най-луксозните си хотели „Камая Резорт“ на източното крайбрежие на Кения. Пенелопе издържа само два дни, преди да отпътува за бежанския лагер в Кубум, Дарфур, Южен Судан, където се намираше френската хуманитарна организация „Акция срещу глада“.

Пенелопе намалява скоростта от осем на пет възела, когато приближават моста Скурусундсбрун. Нито звук от натоварения трафик над тях. Тъкмо се приплъзват към сянката и забелязва черна гумена лодка до бетонната колона. Същата като на военната брегова охрана. РИБ[1] с корпус от фибростъкло и много мощни двигатели.

Почти подминават моста и Пенелопе вижда мъжа в лодката, превит в мрака, с гръб към нея. Кой знае защо пулсът й се ускорява при внезапната му поява. Смущават я тилът му и черните дрехи. Чувства, че я наблюдава, макар в момента да е обърнат гърбом.

Когато отново излизат на слънце, цялата трепери и кожата на ръцете й още дълго остава накокошинена.

Увеличава скоростта на петнайсет възела, след като подминава Дювнес. Двата мотора ръмжат, водата зад тях се пени, яхтата лети по гладката повърхност.

Телефонът на Пенелопе иззвънява. Вижда номера на майка си. Може да е гледала дебата по телевизията. Светкавично й минава мисълта, че се обажда, за да я похвали, но това е само илюзия.

— Здравей, мамо.

— Ох — стене майка й.

— Какво има?

— Гърбът ми… трябва да посетя терапевта — оплаква се Клаудия, като междувременно се чува как пълни чаша вода от чешмата. — Както и да е. Исках само да разбера дали Виула говори с теб.

— С нас е на яхтата — отговаря Пенелопе и долавя глътките на майка си.

— С вас е… чудесно… мисля, че ще й се отрази добре.

— Със сигурност — казва Пенелопе приглушено.

— Какво ще ядете?

— Довечера ще бъде маринована херинга, картофи, яйца…

— Тя не обича херинга.

— Мамо, Виула ми се обади преди…

— Знам, че не си предполагала, че и тя ще дойде — прекъсва я Клаудия. — Затова питам.

— Приготвих малко кюфтенца — търпеливо отговаря Пенелопе.

— Така че да стигнат за всички? — не спира с въпросите майка й.

— Да стигнат? Зависи…

Млъква и се втренчва в блестящата вода.

— Ще отстъпя моите — удържа се Пенелопе.

— Само ако не стигнат. Това имам предвид — продължава майка й.

— Разбирам — понижава глас дъщерята.

— Пак ли трябва да те съжалявам? — пита майката със затаено раздразнение.

— Имах предвид само… че Виула е голямо момиче и…

— Започваш да ме разочароваш.

— Извинявай.

— Нима не ядеш моите кюфтенца на Коледа и на Еньовден, и…

— Мога и да не ги ям — тросва се Пенелопе.

— Добре — ядосва се майката. — Така да бъде.

— Исках само да кажа…

— Хич не идвай на Еньовден — прекъсва я тя възмутена.

— Но, мамо, защо трябва да…

Кликва, когато майка й прекъсва. Пенелопе млъква незабавно и чувства как недоволството кипи в нея, поглежда телефона и го затваря.

Яхтата бавно се движи по зеленото отражение на скупчените наоколо хълмове. Стълбата към кухненския бокс проскърцва и след миг Виула се заклатушква нагоре с чаша „Маргарита“ в ръка.

— Мама ли беше?

— Да.

— Сигурно се притеснява, че ще остана гладна? — пита Виула с усмивка.

— Храна бол — отвръща Пенелопе.

— Мама не вярва, че мога да се грижа за себе си.

— Просто се тревожи.

— Но никога за теб.

— Не е нужно.

Виула отпива от коктейла и поглежда през прозореца.

— Гледах дебата по телевизията.

— Сутринта ли? С Понтус Салман?

— Не, беше… миналата седмица. Говореше с един наглец… с някакво префърцунено име и…

— Палмкруна.

— Точно, Палмкруна…

— Ядосах се, лицето ми пламна, сълзи потекоха от очите ми, искаше ми се да рецитирам „Господари на войната“ на Боб Дилън или просто да избягам и да затръшна вратата.

Виула гледа как Пенелопе се протяга и отваря прозореца на тавана.

— Не знаех, че се бръснеш под мишниците — шегува се по-малката сестра.

— Заради честата ми поява в медиите…

— Суетата възтържествува — пак я докача.

— Ти пък се бръснеш навсякъде, както трябва — подмята каката с острота в гласа. — Заради женените ти старчоци, мускулестите идиоти и…

— Знам, че имам лош вкус — прекъсва я Виула.

— Но само що се отнася до мъжете.

— Никога не съм направила нещо свястно.

— Трябва да си подобриш оценките и…

Виула свива рамене.

— Всъщност явих се на матура.

Плавно разорават прозрачната шир, чайките ги следват високо в небето.

— Как мина? — любопитства Пенелопе.

— Стори ми се лесно — отвръща Виула и близва сол от ръба на чашата.

— Значи си се справила.

Виула кимва и оставя чашата.

— Как? — не спира Пенелопе, като побутва сестра си.

— С максималния брой точки — хвали се Виула със сведен поглед.

Пенелопе надава радостен вик и силно я прегръща.

— Разбираш ли какво означава това? — крещи тя възбудено. — Можеш да следваш каквото си поискаш, във всеки университет, просто трябва да избереш между икономика, медицина, журналистика.

Малката сестра се смее със зачервени бузи, а голямата не спира да я прегръща, докато не бутва шапката й. Гали я по главата, оправя косата й, както някога, откопчава шнолата с гълъба на мира и я закопчава на сестра си, гледа я и се усмихва доволна.

[1] РИБ — стъклопластова лодка с надуваем борд. — Бел.прев. ↑

3.
Самотна яхта в залива Юнгфрюфйерден

Носът пори като с нож гладката повърхност с равномерно бръмчене. Направо летят напред. Огромни вълни се устремяват към брега. Моторната яхта не спира да подскача по набраздената вода, наоколо хвърчат пръски. Пенелопе завърта руля към залива, двигателите ръмжат. Носът се надига и бялата пяна се пръска зад кърмата.

— „Ти си луда, Мадикен“[1] — крещи Виула и сваля шнолата от косата си, както правеше като дете, за да развали прическата си.

Бьорн се събужда, когато акостират при „Госьо“. Хапват сладолед и пийват кафе. На Виула й се иска да поиграе миниголф на малкото игрище. Става следобед, преди да продължат.

Целият фиорд се вижда от левия борд като спиращ дъха необятен каменен под.

Наумили са си да стигнат до Кастшер, дълъг, безлюден остров, стеснен по средата. Заливът му от южната страна е потънал в зеленина; ще хвърлят котва там, ще се къпят, ще си приготвят скара, ще пренощуват.

— Слизам да си полегна малко — прозява се Виула.

— Добре — усмихва се Пенелопе.

Виула тръгва по стълбата, Пенелопе поглежда напред. Намалява скоростта и не сваля очи от електронния ехолот, който предупреждава за рифове с приближаването на Кастшер. Изведнъж става доста плитко, от четирийсет на пет метра.

Бьорн влиза в кабината и я целува по врата.

— Да започвам ли да готвя? — пита той.

— Виула има нужда от едночасова дрямка.

— Все едно слушам майка ти — казва той, като се опитва да не звучи грубо. — Успя ли вече да се обади?

— Да.

— За да провери дали Виула е с нас, нали?

— Да.

— Скарахте ли се?

Тя поклаща глава.

— Какво има? Тъжна ли си?

— Не, просто мама…

— Какво?

Пенелопе бърше, усмихвайки се, сълзите по бузите си.

— Не съм поканена на Еньовден.

Бьорн я прегръща.

— Трябва да не й обръщаш внимание.

— Старая се.

Бавно, бавно Пенелопе маневрира яхтата към най-вътрешната част на залива. Моторите меко боботят. Вече са толкова близо до брега, че се усеща миризмата на окъпаната в топлина растителност.

Хвърлят котва, приплъзват се до скалите. Бьорн скача с въжето на стръмния склон и го затяга около един пън.

Всичко е покрито с мъх. Остава неподвижен, загледан в Пенелопе. Птиците потрепват в короните на дърветата от тракането на подемника.

Пенелопе нахлузва спортен клин и бели маратонки, скача на сушата и го хваща за ръката. Той я прегръща.

— Да се поразходим наоколо?

— Не трябваше ли да ме убедиш за нещо? — поспира се тя.

— Предимствата на Общото право върху земята[2].

Тя кимва с усмивка, той погалва косата й и оставя пръста си да се снижи към белязаната буза и гъстите черни вежди.

— Как може да си толкова красива?

Нежно я целува и двамата се запътват към ниската гора.

В средата на острова откриват полянка, обрасла в гъсти буренаци. Пеперуди и дребни пчели кръжат над цветята. Слънцето напича, водата блести между дърветата в северната част. Спират, колебаят се, усмихват се един на друг и набират кураж.

— Ами ако дойде някой? — сепва се Пенелопе.

— Сам-сами сме.

— Сигурен ли си?

— Колко острова има в Стокхолмския архипелаг? Трийсет хиляди? Май са повече.

Пенелопе сваля горнището на банския, изхлузва маратонките и долнището заедно с клина. Застава гола на тревата. Първоначалното смущение отстъпва почти веднага място на чиста радост. Докосването на морския полъх до кожата е доста възбуждащо. Възбуждаща е и топлината, която все още струи от земята.

Бьорн не сваля очи от нея, мърмори, че не е сексист, но трябва да я погледа още малко. Тя е висока, с мускулести и все пак леко закръглени ръце. Тънката талия и силните бедра напомнят за игрива, антична богиня.

Бьорн чувства, че ръцете му треперят, когато съблича тениската и дългите до коленете бански на цветя. Той е по-млад от нея, тялото му е момчешко, почти неокосмено, с вече загорели от слънцето рамене.

— Сега искам аз да те погледам — казва тя.

Лицето му пламва, тръгва към нея с широка усмивка.

— Нима ми е забранено?

Бьорн поклаща глава и заравя лице в шията и косата й.

Целуват се, стоят притиснати един до друг и не спират да се целуват. Пенелопе усеща топлия му език в устата си и изтръпва от щастие. Прогонва широката усмивка, за да не спират. Дишат все по-ускорено. Знае как свършва Бьорн, как бие сърцето му. Лягат на тревата, възбудени, гушват се между буренаците. Той опитва с уста да стигне гърдите й, кафявите зърна, целува корема и разтваря бедрата й. Когато я поглежда, му се струва, че телата им греят с особена светлина на залязващото слънце. Изведнъж всичко става съвършено интимно и деликатно. Вече е влажна и набъбнала, докосва я с език, съвсем нежно и бавно, тя трябва да отмести главата му след миг. Събира бедрата си, усмихва се и поруменява под очите. Шепне му да се приближи, придърпва го, помага му с ръка и го оставя да се плъзне в нея. Той диша тежко в ухото й; тя е устремила поглед в розовеещото небе.

Изправя се гола на топлата трева, протяга се, прави няколко крачки и поглежда към дърветата.

— Какво има? — пита Бьорн с плътен глас.

Гледа го, седнал гол на тревата, как й се усмихва.

— Раменете ти са изгорели.

— Така е всяко лято.

Внимателно опипва червената кожа.

— Да се връщаме — гладна съм.

— Трябва да поплувам малко.

Тя облича отново банските и клина, обува маратонките и застава с горнището в ръка. Плъзва поглед към голите му гърди, мускулестите ръце, татуировката на рамото, изгорелите рамене и светлия, игрив поглед.

— Следващия път ти си отдолу — усмихва се тя.

— Следващия път — развеселен повтаря той. — Знаех си, че ще ти хареса.

Тя не спира да се смее и да маха, протестирайки с ръка. Той ляга усмихнат по гръб, загледан в небето. Чува го да си подсвирква, когато тръгва през гората към тесния, стръмен бряг, където е закотвена яхтата.

Спира и облича горнището, преди да се спусне надолу.

Стъпила на борда, Пенелопе се чуди дали Виула още спи. Мисли си да сложи тенджерата с пресни картофи и няколко стръка копър, после да се измие и преоблече. Странно, че кърмата е мокра, като след дъжд. Виула сигурно е мила кой знае защо. Нещо не е наред. Пенелопе не може да го изрече с думи, но е настръхнала от напрежение. Става съвсем тихо, когато песента на птиците изведнъж секва. Чуват се само лекото плискане на водата към корпуса и приглушеното скърцане на въжето около пъна. Тя долавя собствените си движения. Слиза по стълбата към кърмата, вижда, че вратата на отделението за гости е отворена. Лампата свети, но Виула не е вътре. Усеща, че ръката й трепери, когато почуква на вратата на тясната тоалетна. Отваря я, надниква и се връща на палубата. В далечината вижда, че Бьорн се е запътил към водата. Започва да ръкомаха, но той не я забелязва.

Отваря стъклената врата към салона, минава покрай сините дивани, тиковата маса и руля.

— Виула? — плахо повиква тя.

Слиза към кухненския ъгъл, взима една тенджера, но я оставя на котлона, сърцето й се разтуптява. Подава глава в голямата баня и продължава към форпика, където спят с Бьорн. Открехва, взира се в мрачната каюта, първоначално й се струва, че вижда своя огледален образ.

Виула не помръдва на ръба на леглото с ръка, отпусната на розовата възглавница от „Мюрурна“[3].

— Какво правиш тук?

Пенелопе чува въпроса към сестра си: какво прави в спалнята, въпреки че вече е предусетила бедата. Лицето на Виула е мътно бяло и безжизнено, косата е мокра и разпиляна.

Пенелопе се приближава, обгръща сестра си с ръце, тихо простенва и започва да крещи:

— Виула? Какво има? Виула?

Напразно, вече е разбрала какво се е случило, сестра й лежи бездиханна, кожата не излъчва телесна топлина, нищо не е останало от нея, капчицата живец е пресъхнала. Стене с непознат глас и се препъва, отстъпвайки, раздира дрехи, блъска с рамо касата на вратата, обръща се и се затичва по стълбата.

На палубата си поема дъх, кашля и се оглежда наоколо, скована от страх. На стотина метра на брега вижда непознат мъж с черни дрехи. По някакъв начин го свързва със случката. Знае, че е онзи под сянката на моста в гумената военна лодка, същият, който се бе обърнал гърбом, когато го подминаха. Разбира, че облеченият в черно е умъртвил Виула и че все още не е приключил.

Той стои на брега и маха на Бьорн, който се е отдалечил на двайсетина метра, вика му нещо и разперва ръце. Бьорн го чува и спира, тъпче на място във водата и търси с поглед сушата.

Секундите почти замират. Пенелопе се втурва към руля, рови в кутията за инструменти, намира един нож и се затичва към кърмата.

Вижда как Бьорн бавно замахва във водата, вижда кръговете наоколо, учуденото му лице, обърнато към човека на брега. Непознатият го приканва към себе си. Той се усмихва колебливо и се отправя натам.

— Бьорн — провиква се Пенелопе с всичка сила. — Плувай насам!

Мъжът на брега се обръща към нея и се затичва към яхтата. Пенелопе прерязва въжето, подхлъзва се на мократа дървена палуба, става, спъва се, залитайки към руля, и дава газ. Без да се оглежда, вдига котвата и включва на задна скорост.

Бьорн сигурно я е чул, защото се е обърнал и плува към яхтата. Пенелопе се насочва към него, като едновременно следи облечения в черно, който е сменил посоката и тича нагоре по склона към другата страна на острова. Без да се замисля, разбира, че е спрял черната гумена лодка в северния залив.

Знае, че няма никаква възможност да го избегне. Моторът изревава, докато тя обръща огромната яхта към Бьорн. Вика му, приближава се, намалява скоростта и му подава една кука. Водата е студена. Той изглежда уплашен и изтощен. Главата му току се скрива под повърхността. Ранява го с острието на куката, челото му започва да кърви.

— Трябва да се хванеш! — крещи тя.

Черната лодка заобикаля острова. Ясно чува бръмченето. Бьорн прави гримаса от болка. Възможно най-бързо го изтегля към платформата за къпане. Той се хваща за ръба. Пенелопе изпуска куката и я гледа как потъва във водата.

— Виула е мъртва — вика с отчаяние и паника в гласа.

Щом Бьорн се вкопчва в стълбата, тя се спуска към руля и дава газ.

Той се прехвърля през перилата и се провиква да кара към Урнес.

Звукът от виещите мотори на бързата гумена лодка се приближава зад тях.

Яхтата обръща под малък ъгъл, нещо издумква под корпуса.

— Убил е Виула — крещи Пенелопе.

— Пази се от брега — предупреждава Бьорн, тракайки със зъби.

Гумената лодка е заобиколила Стура Кастшер и с бясна скорост препуска в откритата водна шир.

По лицето на Бьорн се стича кръв.

С пълен напред приближават големия остров. Бьорн се обръща и вижда преследвача на около триста метра.

— Към мостика!

Прави завой, изгубва равновесие и изключва мотора, когато носът достига кея, проскърцвайки. Яхтата търка стена в подгизнала дървена стълба. Вълните се разбиват в скалите и водата се дръпва обратно. Накланят се на една страна, стълбата става на парчета. Водата прескача перилата. Изоставят моторната яхта и хукват към брега. Зад гърбовете си чуват как корпусът на яхтата скърца, олюлявайки се към мостика, носен от вълните. Втурват се към вътрешността, докато бръмченето бързо ги застига. Пенелопе се подхлъзва, помага си с ръце и запъхтяно се изкачва по стръмния бряг към дърветата. Моторът на гумената лодка притихва под тях. Тя знае, че преднината им е незначителна. С Бьорн хукват навътре в гората; мислите се лутат в паника, погледите търсят скривалище.

[1] Детски филм по романа на Астрид Линдгрен „Мадикен“. — Бел.прев. ↑

[2] На шведски Allemansrätt — Общо право за преминаване и временно пребиваване върху частен имот в Швеция. — Бел.прев. ↑

[3] Най-старата и най-голяма верига магазини за стоки втора употреба в Швеция, чиито приходи се даряват на организацията „Армия на спасението“ с благотворителна цел. — Бел.прев. ↑

4.
Реещият се мъж

Алинея 21 от Закона за полицията описва как полицаят трябва да се подготви при влизане в частен дом, стая или на друго място, ако е налице основание да се допусне, че някой е починал, изпаднал в безсъзнание или по някаква причина е неспособен да потърси помощ.

Причината в тази юнска събота младши полицай Йон Бенгтсон да се нагърби със задачата да инспектира апартамента на последния етаж на „Гревгатан“ 2 бе, че генералният директор на Инспектората за стратегически продукти Карл Палмкруна бе отсъствал без обяснение от работа и бе пропуснал насрочена среща с външния министър.

Далеч не за първи път Йон Бенгтсон се промъкваше в жилища, за да търси мъртви или ранени. Почти винаги по сигнал на роднини, подозиращи самоубийство; умълчани, изплашени родители, заставени да чакат на стълбището, докато влезе и претърси стаите. Понякога заварваше младежи с едва доловим пулс след свръхдоза хероин, понякога се натъкваше на трупове: жени, малтретирани до смърт под светлината от телевизора във всекидневната.

Йон Бенгтсон мъкне шперцове и шперц пистолет, влиза през масивната порта. Взима асансьора до петия етаж и позвънява на вратата. Изчаква, оставя тежката чанта на стълбището и разглежда ключалката на секретната брава. Изведнъж долавя звук един етаж по-долу. Като че някой слиза с тихи, почти потайни стъпки.

Полицаят се ослушва, протяга ръка и натиска бравата: вратата е отключена и леко се плъзва на четирите панти.

— Има ли някой вкъщи? — извиква той.

Минават няколко секунди, Йон Бенгтсон вдига чантата и прекрачва прага, затваря след себе си, изтрива крака в изтривалката и влиза в просторния коридор.

Чува се тиха музика от съседната стая. Запътва се към нея, чука и отваря. Голяма зала за гости, спартанска мебелировка от три дивана марка „Карл Малмстен“, ниска стъклена маса и малка картина на кораб в буря на стената. Леденосиня светлина струи от плоска, прозрачна музикална уредба. От тонколоните се носи меланхолично, почти мистично изпълнение на цигулка.

Йон Бенгтсон прави няколко крачки до двойната врата, отваря я и застава пред салон с високи прозорци в стил арт нуво. Лятната светлина се пречупва през малките горни стъкла.

Мъж се олюлява в средата на бялата стая.

Истински сюрреализъм.

Йон Бенгтсон стои и се взира в мъртвеца. Сякаш минава цяла вечност, преди да забележи въжето за пране, завързано за куката на полилея.

Елегантният мъж виси напълно неподвижен, като застинал във висок скок, с опънати ходила и върхове на обувките, сочещи към пода.

Обесен е, но това не е всичко, нещо не е както трябва, нещо не е наред.

Полицаят не бива да прекрачва прага. Мястото, където го е открил, трябва да остане непокътнато. Сърцето му бие силно, пулсът е ускорен, едва преглъща, но не може да откъсне поглед от висящия мъж в празната стая.

Едно име изплува в съзнанието на Бенгтсон, само като шепот: „Юна, трябва да говоря с Юна Лина“.

Никакви мебели, само един мъртвец, който по всяка вероятност е Карл Палмкруна, генералният директор на Инспектората за стратегически продукти.

Въжето е завързано по средата на тавана за куката в центъра на розетката.

„Как ли се е качил?“, мисли си Йон Бенгтсон.

Височината е най-малко три метра и половина.

Опитва се да се успокои, да събере мислите си и да отбележи всичко, което вижда. Лицето на обесения е бледо като навлажнена захар, струва му се, че вижда само няколко кървящи точки в облещените очи. Облечен е в тънък шлифер върху светлосивото сако на костюма, обут е с обувки с нисък ток. Черно куфарче и мобилен телефон лежат на паркета встрани от локвата урина, точно под трупа.

Обесеният изведнъж потрепва.

Йон Бенгтсон си поема дъх.

Чува се тежък тропот по тавана, удари с чук, някой крачи над главата му, отново тропот и тялото на Палмкруна пак трепва.

Шум от бормашина, после тишина. Някой крещи нещо. Нужен му е още кабел, макара, това се чува.

Йон Бенгтсон усеща, че пулсът му се успокоява, когато се връща в салона. Външната врата на антрето е отворена. Сигурен е, че беше я затворил, но може и да греши. Напуска апартамента, преди да докладва в отдела обаче, позвънява на Юна Лина от Националната полиция.

5.
Отдел „Убийства“

Вече е първата седмица на юни и дни наред стокхолмчани се събуждат прекалено рано. Слънцето изгрява в три и половина и окъпва в светлина нощта. Началото на лятото е необичайно топло. Дивите череши и люляците са цъфнали наведнъж. Натежали цветове пръскат аромат от парка „Крунуберг“ чак до входа на полицията.

Националната полиция е единственото централно оперативно звено в Швеция, което се занимава с престъпления от тежък характер както у дома, така и в чужбина.

Шефът, Карлос Елиасон, е вперил поглед в стръмните склонове на парка, застанал до ниския прозорец на осмия етаж. Набира номера на Юна Лина, но за пореден път се свързва с гласовата поща, прекъсва разговора, оставя телефона на бюрото и поглежда часовника.

Петер Неслунд влиза в кабинета на Карлос и кашля предпазливо, спира се и се навежда към лозунга: „Ние охраняваме, залавяме и тревожим“.

От съседната стая се чува досаден телефонен разговор около европейските заповеди за арест и Шенгенската информационна система.

— Полок и момчетата му скоро ще бъдат тук — докладва Петер.

— Гледам часовника — казва Карлос.

— Сандвичите все пак са готови — добавя Петер.

Карлос е принуден да се усмихне и да попита:

— Разбра ли, че набират персонал?

Лицето на Петер пламва, той свежда поглед, овладява се и пак поглежда нагоре.

— Разбрах… Можеш ли да се сетиш за друг по-подходящ за отдел „Убийства“? — пита той.

Същият този отдел се състои от шестима експерти, които разследват убийства в цяла Швеция. Работят много систематично с помощта на метод, известен със съкращението ПРТП — полицейско разследване на тежки престъпления.

Натоварването на постоянните сътрудници е огромно. Толкова са заети, че почти никога нямат време да се съберат в полицията.

Петер Неслунд излиза от кабинета. Карлос сяда на стола и разглежда декоративните рибки в аквариума. В мига, в който се протяга към буркана с храната, иззвънява телефонът.

— Да — отговаря той.

— Качват се — съобщава Магнус от пропуска.

— Благодаря.

Прави последен опит да се свърже с Юна Лина, преди да стане и да излезе. В коридора чува звън и вратите на асансьора се плъзват безшумно. Когато вижда сътрудниците на отдел „Убийства“, в главата му изниква спомен от концерт на „Ролинг стоунс“, който бе посетил преди години с няколко колеги. Групата, появила се на сцената, приличаше на разпасани бизнесмени. Също като сътрудниците на отдела всички носеха тъмни костюми и вратовръзки.

Начело е Натан Полок с посивяла коса на конска опашка, следван от Ерик Ериксон с очила с диаманти, причина за прякора „Елтон“, зад тях се влачи Никлас Дент заедно с П. Г. Бунденсон, последен е криминалистът Томи Куфоед, прегърбен и начумерен, забил поглед в пода.

Карлос ги въвежда в заседателната зала. Оперативният шеф Бени Рубин вече е седнал зад кръглата маса с чаша кафе и ги чака. Томи Куфоед взима ябълка от кошницата с плодове и отхапва звучно. Натан Полок го поглежда с усмивка и поклаща глава, докато той учуден се сепва по средата на хапката.

— Добре дошли — започва Карлос. — Радвам се, че всички сте имали време и възможност, защото ни чакат важни точки в дневния ред.

— Не трябваше ли и Юна Лина да присъства? — пита Томи Куфоед.

— Да — колебливо отговаря Карлос.

— Винаги прави каквото си иска — намесва се Полок.

— Юна разнищи убийството в Тумба миналата година — напомня Томи Куфоед. — Не ми излиза от главата, беше толкова уверен… знаеше последователността на действията на убиеца.

— Противно на проклетата логика — усмихва се Елтон.

— Познавам повечето тънкости в занаята — не спира Томи Куфоед. — Но Юна само влезе и погледна следите от кръв, умът ми не го побира…

— Навързал е нещата — обажда се Натан Полок. — Степента на насилие, напъните, стресът, действията на уморените стъпки в къщата, съпоставени със стъпките в съблекалнята.

— Все още не мога да повярвам — мърмори Томи Куфоед.

Карлос прочиства гърлото си и свежда поглед към неформалния дневен ред.

— Морската полиция съобщи тази сутрин, че един рибар е открил мъртва жена.

— В мрежата ли?

— Не, видял голяма яхта да се бори с вълните до остров Даларьо, гребал до нея, качил се на борда и я намерил, седнала в леглото.

— Едва ли ние трябва да се занимаваме с това — усмихва се Петер Неслунд.

— Убита ли е? — пита Натан Полок.

— Най-вероятно да — отговаря Петер.

— Не е спешно — намесва се Карлос, като си взима парче кекс. — Но все пак исках да ви уведомя.

— Нещо друго? — казва навъсен Томи Куфоед.

— Получихме запитване от полицията във Вестра Йоталанд[1]. Резюмето е на масата.

— Няма да мога да го поема — казва Полок.

— Всички сте заети, знам — продължава Карлос, събирайки трохите от масата. — Може би трябва да сменим темата и да обсъдим… набирането на персонал за отдел „Убийства“.

Бени Рубин се оглежда напрегнато и пояснява, че ръководството е уведомено за голямото натоварване и затова като първа крачка е предвидило средства за още една постоянна позиция в отдела.

— Имате думата — подканва ги Карлос.

— Не е ли добре Юна да участва в тази дискусия? — пита Томи Куфоед, навежда се над масата и взима един от увитите сандвичи.

— Изобщо не е сигурно, че ще дойде — отвръща Карлос.

— Можем да направим пауза за кафе — предлага Ерик Ериксон и намества лъскавите си очила.

Томи Куфоед маха прозрачното фолио от сандвича със сьомга, помества стръкчето копър, изстисква малко лимонов сок и изважда приборите за хранене, увити в салфетка.

В това време се отваря вратата на голямата зала и влиза Юна Лина, развявайки русата си коса.

— Яжте копър, момчета — казва, смеейки се, на фински.

— Точно така — смее се и Натан Полок. — Изяжте копъра.

Натан и Юна се споглеждат развеселени. Томи Куфоед се изчервява и поклаща глава с усмивка.

— Копър — повтаря Натан Полок и се залива от смях, когато Юна се приближава и връща стръкчето копър върху сандвича на Томи Куфоед.

— Може би е време да продължим — казва Петер.

Юна се здрависва с Натан Полок, намира празен стол, окачва черното си сако на облегалката и сяда.

— Моля за извинение — казва Юна с нисък глас.

— Добре дошъл — поздравява го Карлос.

— Благодаря.

— Тъкмо щяхме да обсъждаме набирането на персонал — пояснява Карлос.

Петер Неслунд започва да се върти на стола, докато шефът пощипва долната си устна.

— Мисля… мисля да дам думата на Натан — продължава Карлос.

— Окей, с удоволствие, но няма да говоря само от мое име — съгласява се Натан Полок. — Всички сме единодушни, надяваме се, че ще се присъединиш към нас, Юна.

Настъпва гробна тишина. Никлас Дент и Ерик Ериксон кимват. Петер Неслунд седи мрачен срещу слънцето.

— Ние го желаем от все сърце — обажда се Томи Куфоед.

— Ценя предложението — отвръща Юна и прокарва пръсти през гъстата си коса. — Много сте добри, неведнъж сте го доказали, уважавам труда ви…

Лицата им грейват в усмивка.

— Но за мен… аз не мога да работя по ПРТП-метода.

— Знаем, разбрали сме го — избързва Куфоед. — Малко е скован, но може да помогне, оказа се, че…

И млъква.

— Все пак искахме да те попитаме — продължава Натан Полок.

— Не смятам, че е подходящо за мен — отвръща Юна.

Всички свеждат погледи, някои кимват, Юна се извинява, когато телефонът му иззвънява.

Става от масата и напуска залата. След минута се връща и взима сакото си от стола.

— Съжалявам, с удоволствие бих останал, но…

— Нещо сериозно ли е? — пита Карл ос.

— Обади се Йон Бенгтсон от Отдела за опазване на обществения ред. Току-що е открил Карл Палмкруна.

— Открил? — повтаря Карлос.

— Обесен — пояснява Юна.

Хармоничното му лице добива много сериозен вид, очите блестят като сиво стъкло.

— Кой е Палмкруна? — пита Натан Полок. — Не мога да свържа името.

— Генералният директор на Инспектората за стратегически продукти — пояснява Томи Куфоед. — С правомощия за шведския износ на оръжия.

— Нима постовете в Инспектората не са строго секретни? — пита Карлос.

— Напротив — лаконичен е Куфоед.

— Тогава нека Тайните служби се заемат с това.

— Вече обещах на Йон Бенгтсон да отида — казва Юна. — Нещо не било както трябва.

— Какво е то? — любопитства Карлос.

— Имало… Не, трябва първо да го видя със собствените си очи.

— Звучи интересно — намесва се Томи Куфоед. — Мога ли да дойда и аз?

— Щом искаш — съгласява се Юна.

— Тогава и аз ще ви последвам — забързва се Полок.

Карлос се опитва да напомни за настоящата среща, но разбира, че не си струва. Тримата излизат от потопената в слънчевите лъчи зала в прохладния коридор.

[1] Провинция в Швеция. — Бел.прев. ↑

6.
Как е настъпила смъртта

Двайсет минути по-късно комисар Юна Лина паркира черното си волво на „Страндвеген“. Зад него спира сребрист линкълн таун кар. Юна излиза от колата и чака двамата колеги от отдел „Убийства“. Заедно завиват покрай ъгъла и влизат откъм „Гревгатан“ 2.

В скърцащия стар асансьор до последния етаж Томи Куфоед разпитва Юна с обичайния си троснат тон какво знае до момента.

— Инспекторатът съобщил за отсъствието на Карл Палмкруна. Няма семейство и никой от колегите му не го е познавал по-отблизо. Но когато не се явил на работа, Отделът за опазване на обществения ред взел мерки. Йон Бенгтсон отишъл в апартамента му, открил го обесен и ми позвъни. Каза, че подозира, че се касае за престъпление, и настоя да намина незабавно.

Изразителното лице на Натан Полок се изкривява в гримаса:

— Какво го е навело на мисълта за убийство?

Асансьорът спира и Юна дърпа решетката. Йон Бенгтсон стои пред вратата на апартамента на Палмкруна. Пъха някакво книжле в джоба си и Юна му подава ръка.

— Томи Куфоед и Натан Полок от отдел „Убийства“ — представя ги Юна.

Тихо се поздравяват.

— Вратата беше отключена, когато влязох — започва да разказва Йон. — Чух музика и открих Палмкруна обесен в един от просторните салони. През годините съм намирал какви ли не старчета, но този път, се съмнявам… едва ли става дума за самоубийство с оглед позицията на Палмкруна в обществото…

— Добре че се обади — казва Юна.

— Разгледа ли мъртвеца? — пита рязко Томи Куфоед.

— Не посмях дори да се приближа до него — отвръща Йон.

— Много добре — промърморва Куфоед и двамата с Йон Бенгтсон слагат на пода плоскости, на които да стъпят.

След малко Юна и Натан Полок са готови да влязат. Йон чака до синия диван. Сочи двойната врата, леко открехната към светлия салон. Юна продължава напред, стъпвайки върху плоскостите, и бута вратата.

Усеща топлината от потоците слънчева светлина през високите прозорци. Карл Палмкруна виси по средата в светъл костюм, шлифер и леки обувки. Бялото лице е накацано от мухи: те снасят малки жълти яйца около очите и ъгълчетата на устните и кръжат около локвата урина и елегантното куфарче на пода. Тънкото въже е впито в шията, белегът е тъмночервен, кръв се е стекла надолу по ризата.

— Убийство — отсича Томи Куфоед, нахлузвайки чифт ръкавици.

От троснатия тон няма и помен, усмихнат застава на колене и започва да снима висящия труп.

— Шийните прешлени със сигурност са засегнати — отбелязва Полок.

Юна поглежда към тавана, а после към пода.

— Касае се за демонстрация — потръпва Куфоед и не спира да снима мъртвеца. — Имам предвид, че убиецът държи да покаже стореното, да каже нещо, да бъде чут.

— Това си помислих и аз — бърза да се съгласи Йон Бенгтсон. — Салонът е празен, няма столове или стълба, по които да се покачи.

— Какво иска да каже тогава? — продължава Куфоед, снижава камерата и оглежда тялото с присвити очи. — Обесването се свързва с предателство, Юда Искариот, който…

— Чакай малко — внимателно го прекъсва Юна.

Гледат неясния му жест към пода.

— Какво има? — пита Полок.

— Мисля, че е самоубийство — отвръща Юна.

— Типично. — Томи Куфоед се смее прекалено високо. — Плеснал с криле и полетял към…

— Куфарчето — продължава Юна. — Ако е било изправено, щял е да стигне.

— Но не до тавана — възразява Полок.

— Може да е подготвил примката предварително.

— Да, макар да си мисля, че грешиш.

Юна свива рамене и измънква:

— Заедно с музиката и възлите така…

— Няма ли поне да погледнем куфарчето? — упорства Полок.

— Първо трябва да проверя за следи — предупреждава Куфоед.

Мълчаливи съзерцават прегърбеното тяло на Томи Куфоед, който пропълзява и разгръща на пода черен пластмасов филм с тънък желатинов слой. Притиска го внимателно с гумен валяк.

— Можеш ли да извадиш две торбички и парче опаковъчна хартия? — пита той и посочва към чантата с материали.

— Велпапе ли? — уточнява Полок.

— Да, благодаря — отговаря Куфоед и поема торбичките, които Полок му подхвърля.

Набелязва следите по пода и му маха да се приближи.

— Ще откриеш отпечатък от обувка по периферния ръб на куфарчето — обажда се Юна. — Паднало е назад, а тялото се е олюляло по диагонал.

Натан Полок мълчи, приближава се и застава на колене. Сребристата му конска опашка увисва върху ръкава на сакото, когато се протяга и изправя куфарчето. Ясно се виждат светлосиви стъпки върху черната кожа.

— Какво ви казах? — пита Юна.

— Мамка му — въпреки умората, Томи Куфоед се усмихва с възхищение на Юна.

— Самоубийство — измънква Полок.

— Поне чисто технически — потвърждава Юна.

Стоят и гледат висящото тяло.

— На какво всъщност се натъкваме? — чуди се Куфоед, като усмивката не слиза от лицето му. — Човекът, който е взимал решения за износа на боеприпаси, е сложил край на живота си.

— Не е за нас — въздиша Полок.

Томи Куфоед смъква ръкавиците и кимва към тялото.

— Юна? Та какво за възлите и музиката?

— Двоен шкотов възел — пояснява инспекторът и посочва към куката на тавана. — Свързвам го с дългата кариера на Палмкруна във флота.

— А музиката?

Юна мълчи и го гледа замислено.

— Ти какво смяташ?

— Не знам, соната за цигулка. Началото на XIX век или…

Звънецът на вратата го прекъсва. Четиримата се споглеждат.

Юна се запътва към антрето, останалите го следват, но остават вътре, за да не се виждат от стълбището.

Той излиза в преддверието, спира, канейки се да погледне през шпионката, но се отказва.

Усеща течението през ключалката, когато протяга ръка и натиска бравата. Тежката врата се плъзва. Етажът е тъмен. Осветлението угасва автоматично, светлината от червено-кафявите прозорци е слаба. Съвсем наблизо чува бавно дишане. Някой скрит тежко си поема дъх. Ръката на Юна посяга към пистолета и той предпазливо поглежда зад отворената врата. В ивицата светлина от процепа до пантите стои висока жена с големи ръце. Около шейсет и пет годишна. Не помръдва. Голяма лепенка с телесен цвят е залепена на бузата й. Прошарената й коса е подстригана късо, на черта, като на младо момиче. Гледа Юна право в очите, без да се усмихва.

— Свалихте ли го? — пита тя.

7.
Отзивчиви хора

Юна си мислеше, че ще успее да стигне навреме за срещата на отдел „Убийства“ в един часа.

Щеше само да обядва с Диса в парка „Русендал“ на остров Юргорден. Пристигна прекалено рано и зачака на припек, съзерцавайки мъглата над малкото лозе. И ето че Диса се задава с платнена чанта на рамо. Слабото й лице с интелигентни черти е осеяно с летни лунички, а косата й, която винаги носи сплетена на две сплъстени плитки, сега се стеле по раменете. Нагиздила се е с рокля на малки цветчета и летни сандали с високи платформи.

Прегръщат се стеснително.

— Здравей — поздравява Юна. — Прекрасна си.

— И ти — отвръща Диса.

Взимат си храна от бюфета и сядат на една от външните маси. Юна забелязва лакираните й нокти, които обикновено са изрязани и почернели от пръст. Диса е главен археолог. От ръцете й погледът му се зарейва към овощната градина.

Диса започва да се храни и да говори с пълна уста:

— Кралица Кристина получила леопард — подарък от херцога на Курландия. Гледала го е тук на „Юргорден“.

— Не знаех — казва тихо Юна.

— Четох в дворцовите архиви, че Камарата на приходите платила 40 сребърни далера, за да подпомогне погребението на слугиня, разкъсана от животното.

Обляга се назад и посяга към чашата, като иронично му подмята:

— Стига си бърборил, Юна Лина.

— Извинявай — отвръща Юна. — Аз…

Млъква и чувства как целият изведнъж се отпуска.

— Какво?

— Скъпа, доразкажи за леопарда.

— Нещо си доста оклюмал.

— Мислех за мама… вчера се навърши година от смъртта й. Занесох бял ирис на гроба й.

— Много ми е мъчно за Ритва.

Диса оставя приборите и млъква за миг.

— Знаеш ли какво каза на последната ни среща? Взе ръката ми и каза, че трябва да те прелъстя и да забременея.

— Не се учудвам — смее се Юна.

Слънцето огрява чашата и играе в Дисините неповторими, тъмни очи.

— Отговорих й, че според мен няма да стане, и тогава тя каза, че трябва да те напусна и никога да не поглеждам назад, никога да не се връщам.

Юна кима, без да знае какво да каже.

— Би останал сам-самичък — продължава Диса. — Голям самотен финландец.

Гали пръстите й.

— Не искам.

— Какво?

— Да бъда голям самотен финландец — казва той нежно. — Искам да бъда с теб.

— А аз искам да те ръфна, и то доста силно. Можеш ли да ми обясниш защо? Нещо започва да гъделичка зъбите ми винаги когато те видя — смее се Диса.

Юна протяга ръка, за да я докосне. Знае, че закъснява за срещата с Карлос Елиасон и отдел „Убийства“, но все още стои срещу нея, говори нещо и си мисли за лапландската булчинска корона в Северния музей. Трябва да я види.

В очакване на Юна Лина Карлос Елиасон съобщава на останалите от отдела за млада жена, намерена мъртва на яхта в стокхолмския архипелаг. В протокола Бени Рубен е записал, че случаят не е спешен и трябва да се изчака становището на морската полиция.

Юна позакъсня и малко след като се включи в срещата, позвъня Йон Бенгтсон от „Опазване на обществения ред“. Познаваха се отдавна, играеха флорбол повече от десет години. Беше симпатичен мъж, но диагнозата за рак на простатата бе прогонила всичките му приятели. Макар и напълно излекуван, като повечето хора, усетили превъзходството на смъртта, бе останал уязвим и скептичен.

Юна стоеше в коридора пред залата и слушаше бавните думи на Бенгтсон. В гласа му се долавяше силна умора, типична след силен стрес. Съобщаваше как току-що е открил генералния директор на Инспектората за стратегически продукти обесен в дома му.

— Самоубийство? — пита Юна.

— Не.

— Убийство?

— Не можеш ли просто да дойдеш тук? Изглежда ми съмнително. Тялото се олюлява над пода, Юна.

… Тъкмо беше констатирал с Натан Полок и Томи Куфоед, че става въпрос за самоубийство, и някой позвъни на вратата на жилището на Палмкруна. В тъмнината на междуетажната площадка стоеше висока жена с торби с храна в големите си ръце.

— Свалихте ли го? — пита тя.

— Да сме го свалили? — повтаря Юна.

— Директор Палмкруна — отговаря непознатата конкретно.

— Какво имате предвид с това „свалихте ли го“?

— Извинете, аз съм икономката, мислех, че…

Ситуацията я притеснява и тя започва да слиза по стълбите, но рязко се спира, когато Юна отговаря на първия й въпрос.

— Още виси.

— Да — мънка тя и обръща към него напълно равнодушното си лице.

— Видяхте ли го да виси по-рано днес?

— Не — отговаря тя.

— Какво ви накара да попитате дали сме го свалили? Случило ли се е нещо? Нима сте видели нещо особено?

— Примката на полилея в малкия салон.

— Видели сте примката?

— Без съмнение.

— Но не сте се опасявали, че ще я използва?

— Смъртта не е кошмар — отвръща жената със сдържана усмивка.

— Какво казахте?

Непознатата не отговаря, само клати глава.

— Как си представяте, че е умрял?

— Примката е затегнала шията — казва тя тихо.

— А как е попаднала там?

— Не знам… може би някой я е сложил — озадачена е икономката.

— Как така някой я е сложил?

Очите й се забелват и Юна си мисли, че ще припадне, преди да опре ръка в стената и отново да срещне погледа му.

— Отзивчиви хора бол — отговаря тя с отпаднал глас.

8.
Нолен

Басейнът в сградата на полицията е тих и безлюден, тъмно е зад стъклената стена, в кафенето няма никого. Голямото синьо пространство е почти притихнало. Водата е осветена отдолу, отблясъците бавно криволичат по стените и тавана. Юна Лина минава дължина след дължина, държи темпото и контролира ритъма на дишане.

Докато плува, различни спомени се лутат в съзнанието му. Лицето на Диса, когато казва, че нещо гъделичка зъбите й, щом го види.

Стига до края, обръща се под водата и продължава. Не усеща, че започва да плува по-бързо, когато в мислите си внезапно се озовава в апартамента на Карл Палмкруна на „Гревгатан“. Вижда отново висящото тяло, локвата урина, мухите по лицето. Мъртвият с връхни дрехи, шлифер и обувки, но при все това успял да пусне музика.

Гледката бе създала впечатление за нещо импулсивно, но планирано, типично за самоубийство.

Забързва се, обръща, продължава да ускорява и се вижда в антрето на Палмкруна, преди да отвори вратата след внезапното позвъняване. Представя си високата жена с големите ръце, скрита зад вратата на тъмното стълбище.

Спира до ръба и диша тежко, опира ръце на пластмасовата решетка над преливника.

Скоро успокоява дишането си, но тежестта от млечната киселина в раменните мускули все още се усеща. Група полицаи в тренировъчно облекло влизат в басейна. Носят две спасителни кукли — една детска и една с наднормено тегло.

„Смъртта не е кошмар“, беше казала едрата жена с усмивка.

Юна излиза от водата необяснимо тревожен. Не знае защо, но смъртта на Карл Палмкруна не му дава мира. Продължава да си представя празния, светъл салон. Тихата цигулка с ленивото бръмчене на мухите.

Юна знае, че става въпрос за самоубийство, и се опитва да убеди самия себе си, че Националната полиция няма нищо общо. И все пак му се иска да се върне там и да погледне още веднъж, да се поразрови, да мине през всички стаи, да разбере дали не е пропуснал нещо.

По време на разговора с икономката си помисли, че тя е объркана, че от шока се чувства като в мъгла, станала е несигурна и мнителна и отговаря странно и несвързано. Но сега той се опитва да пренасочи мислите си. Може би съвсем не е била объркана или шокирана, просто е отговаряла толкова точно, колкото може. В такъв случай Едит Шварц, икономката, твърдеше, че някой е помогнал на Карл Палмкруна с примката, че съществуват услужливи ръце и отзивчиви хора. С това намекваше, че смъртта не е настъпила доброволно, че не той я бе предизвикал.

Нещо не е както трябва.

Знае, че има право, но не знае защо.

Влиза в съблекалнята, отключва шкафа, взима телефона и се обажда на главния патолог Нилс Олѐн, известен с прякора Нолен[1].

— Не съм готов — отговаря той, опрял телефона до ухото си.

— Става въпрос за Палмкруна. Какво е първоначалното ти впечатление, дори…

— Не съм готов — прекъсва го Нолен.

— Дори и да не си готов — довършва изречението Юна.

— Намини в понеделник.

— Идвам сега.

— В пет часа с жена ми ще гледаме един диван.

— При теб съм след двайсет и пет минути — отсича Юна и прекъсва разговора, преди патологът да успее да повтори, че не е готов.

Изкъпан и преоблечен, чува глъчка от детски смях и говор и разбира, че тренировката на малките скоро ще започне.

Мисли си какво, всъщност, означава фактът, че генералният директор на Инспектората за стратегически продукти е намерен обесен. Човекът, който в крайна сметка взима всички определящи решения за шведското производство и износ на боеприпаси, е мъртъв.

„Ами ако греша, ами ако все пак е бил убит — говори на себе си Юна. — Трябва да говоря с Полок, преди да отида при Нолен, може би с Куфоед са успели да прегледат материала от огледа.“

Юна крачи широко по коридора, спуска се по стълбите и звъни на сътрудничката си Аня Ларшон, за да разбере дали Натан Полок е в полицията.

[1] Игла — прякор за много слаб човек. — Бел.прев. ↑

9.
Всичко за ръкопашния бой

Гъстата коса на Юна още е съвсем мокра, когато отваря вратата на зала 11. Вътре Натан Полок изнася лекция на група мъже и жени, обучаващи се за справяне със ситуации при взимане на заложници и освобождаването им.

На стената зад Полок е прожектирана анатомична схема на човешкото тяло. Наблизо на една маса са наредени седем огнестрелни оръжия: от малък сребрист зиг зауер P238 до матовочерна автоматична карабина марка „Хеклер и Кох“ с 40-милиметров гранатомет.

Един от младите полицаи е застанал пред Полок, който вади нож и го крие плътно до тялото си, прави рязко движение, маркира прорез на шията и се обръща към групата.

— Недостатъкът на подобно раняване е, че противникът може да закрещи, движенията на тялото да станат неконтролируеми, кървенето да продължи, тъй като се засяга само едната артерия — пояснява Полок.

Приближава се отново към младия полицай, обгръща лицето му с ръка, така че сгъвката на лакътя попада върху устата.

— Но ако направя така, ще заглуша крясъка, ще обездвижа главата и ще прережа двете артерии наведнъж.

Полок освобождава младежа и вижда Юна Лина, който е застанал до вратата. Сигурно е влязъл току-що, докато правеше демонстрация на хватката.

Полок се усмихва широко и прави знак на Юна да се приближи, но той отказва.

— Трябва да разменим няколко думи, Натан — шепне той.

Част от полицаите се обръщат. Полок отива при него и му подава ръка. Сакото на Юна е потъмняло от потта, стичаща се по врата му.

— Томи Куфоед потвърди отпечатъка от обувката в дома на Палмкруна — започва Юна. — Искам да разбера дали се е натъкнал на нещо неочаквано.

— Едва ли е спешно — отговаря Натан сдържано. — Снимахме всички отпечатъци по фолиото, но не сме успели да анализираме резултатите. Все още нямам представа…

— Но си видял нещо — упорства Юна.

— Когато прехвърлих снимките в компютъра… се сетих, че би могло да се нарече образец, но е прекалено рано…

— Хайде кажи го, трябва да тръгвам.

— Изглежда има отпечатъци от две различни обувки в два кръга около тялото — съобщава Натан.

— Ела с мен при Нилс Олѐн — казва Юна.

— Сега?

— Трябва да съм там до двайсет минути.

— По дяволите, не мога — отвръща Натан и сочи към стаята. — Но телефонът ми е включен, ако искаш да питаш нещо.

— Благодаря — казва Юна и се обръща към вратата, готов да тръгне.

— Ей… няма ли поне да поздравиш групата? — пита Натан.

Всички вече са се обърнали и Юна набързо вдига ръка за поздрав.

— Това е Юна Лина, за когото ви говорих — представя го Натан Полок на висок глас. — Опитвам се да го убедя да изнесе лекция за ръкопашния бой.

Пълна тишина, всички гледат Юна.

— Повечето от вас познават по-добре от мен бойните изкуства. — Юна леко се усмихва. — Единственото, което съм научил, е, че… на живо важат съвсем други правила, тогава е просто бой, а не изкуство.

— Слушайте го — приканва Полок съсредоточено.

— В действителност човек се справя само ако има способността да се адаптира към новите условия и да ги превърне в предимство — продължава спокойно Юна. — Упражнявайте се да се възползвате от обстановката… може да се намирате в кола или на балкон. Стаята да е пълна със сълзотворен газ. Подът може да е покрит с натрошени стъкла. Може да има оръжие. Да не знаете дали сте в началото, или в края на веригата от събития. Очевидно трябва да пестите силите си, за да се справите, за да издържите цяла нощ… така че не става дума само за няколко отскока или жестоки ритника.

Част от слушателите се смеят.

— При невъоръжена самоотбрана — продължава Юна — често се налага да търпиш болка, за да можеш да приключиш бързо, но… това не ми е много познато.

Юна напуска залата. Двама започват да ръкопляскат. Вратата се затваря и настава тишина. Натан Полок се усмихва на себе си, когато се връща на катедрата.

— Мислех да ви го запазя за по-късно — казва той и натиска клавиатурата. — Този филм е вече класика… заложническата драма в офиса на банка „Нурдеа“ на „Хамнгатан“ преди девет години. Двама обирджии. Юна Лина вече е извел заложниците, обезоръжил е единия от похитителите, въоръжен с картечен пистолет „Узи“. Жестока престрелка. Другият похитител се крие, въоръжен само с нож. Напръскали са със спрей всички камери, освен тази… Да погледнем на забавен кадър, защото се касае за няколко секунди.

Полок натиска клавиатурата и картината се забавя. Вижда се екран на снежинки, заснет под ъгъл от горната част на банковия салон.

Часовникът бавно отмерва секундите в долния ъгъл на картината. Мебелите са прекатурени, листове и формуляри са пръснати по пода. Юна плавно пристъпва странично с вдигнат пистолет в протегнатата ръка. Движи се бавно, като че се намира под вода. Похитителят стои скрит зад отворената врата към трезора с нож в ръката. Изведнъж се втурва напред с дълги, отмерени крачки. Юна насочва пистолета към него, прицелва се в гръдния кош и натиска спусъка.

— Пистолетът засича — пояснява Полок. — Повреден патрон е заседнал в цевта.

Неясният запис трепти. Юна отстъпва назад, докато другият го напада с ножа. Призрачно тихо и зловещо е. Полицаят хвърля пълнителя, който се плъзва на пода. Търси нов, но разбира, че няма да успее. Обръща безполезния пистолет в ръката си, така че цевта да се изравни с костите на предмишницата.

— Не разбирам — обажда се курсистка.

— Превръща пистолета в тонфа[1] — пояснява Полок.

— Какво?

— Вид палка… американските полицаи често я използват, увеличава обхвата и силата на удара чрез намаляване на допирната повърхност.

Въоръженият с ножа настига Юна. Крачи широко и предпазливо. Острието блести, очертавайки полукръгове към торса на бранещия се. Другата ръка е вдигната и следва движението на тялото. Юна изобщо не поглежда към ножа, придвижва се напред, прави голяма крачка и нанася точен удар. Уцелва похитителя по шията, под адамовата ябълка, с дулото на пистолета.

Ръката с ножа увисва към пода, мъжът пада на колене с широко отворена уста, държи се за шията и се строполява напред.

[1] Оръжие, използвано в някои източни бойни изкуства. Състои се от палка и перпендикулярна ръкохватка. Първообраз на съвременната полицейска палка със странична дръжка. — Бел.прев. ↑

10.
Удавената

Юна Лина седи в колата на „Флеминггатан“ на път за Каролинския институт в Солна[1] и мисли за висящото тяло на Карл Палмкруна, за опънатата примка, за куфарчето на пода.

В съзнанието си се опитва да нарисува два кръга стъпки около мъртвеца.

Случаят не е приключил.

Завива по шосе „Кларастранд“ към Солна. Кара покрай канала с разцъфналите дърветата, наклонени към водата, потопени в гладката, огледална повърхност.

Представя си за пореден път икономката Едит Шварц, всяка подробност, вените на огромните й ръце с торбите, отговора й, че навсякъде има отзивчиви хора.

Катедрата по съдебна медицина се намира между раззеленените дървета и добре поддържаните тревни площи в района на института. Сграда с червени тухли на „Рециус вег“ 5, заобиколена от огромни постройки.

Юна завива на празния паркинг за посетители. Забелязва, че патологът Нилс Олѐн е минал право през бордюра и е паркирал белия си ягуар в средата на китната полянка пред главния вход.

Маха за поздрав на рецепционистката, която му отвръща с вдигнат палец, продължава по коридора, чука на вратата на Нолен и влиза. Както винаги, кабинетът му е лишен от изобилие на ненужни предмети.

Щорите са пуснати, но слънцето се прокрадва през пролуките. Белите места привличат отблясъка, който въпреки това изчезва в сивотата на стоманата.

Нолен носи очила, пилотски модел с бели рамки, и бяло поло под лекарската престилка.

— Глобих за неправилно паркиране един ягуар отвън — казва Юна.

— Добре — не протестира Нолен.

Юна спира по средата и става сериозен; очите му добиват тъмносребрист цвят.

— Как е умрял в действителност?

— Палмкруна ли?

— Да.

Телефонът иззвънява и Нолен пъха в ръцете му протокола от аутопсията.

— Не беше нужно да идваш дотук, за да разбереш — казва той, преди да вдигне слушалката.

Юна сяда срещу него на стола с бяла кожена седалка. Аутопсията на Карл Палмкруна е готова. Полицаят прелиства протокола и хвърля поглед наслуки:

74. Бъбреците тежат общо 290 грама. Повърхността им е гладка. Тъканта е сиво-червена. Консистенцията е твърда, еластична. Очертанията са ясни.

75. Пикочните канали изглеждат нормално.

76. Пикочният мехур е празен. Лигавицата е бледа.

77. Простатата е с нормален размер. Тъканта е бледа.

Патологът намества очилата върху тънкия си, наведен нос, приключва разговора и вдига поглед.

— Както виждаш — казва той и се прозява, — няма нищо неочаквано. Причината за смъртта ще попадне под наименованието асфиксия, което ще рече задушаване… макар че при истинско обесване рядко става въпрос за задушаване в обичайния смисъл на думата, а по-скоро за запушване на артериалното снабдяване.

— Мозъкът блокира, защото притокът на кръв, богата на кислород, спира.

Нолен кимва:

— Артериалното налягане, двустранното притискане на сънната артерия, се покачва, разбира се, изключително бързо, загубваш съзнание за секунди…

— Но е бил жив, преди да увисне? — пита Юна.

— Да.

Слабото лице на Нолен е гладко избръснато и унило.

— Можеш ли да прецениш височината?

— Няма фрактури по шийните прешлени или по основата на черепа, така че, предполагам, става въпрос за дециметри.

— Да…

Юна се сеща за куфарчето и следата от обувката на Палмкруна. Отваря отново протокола и търси външното описание, кожата на шията, измерените ъгли.

— Какво мислиш? — пита Нолен.

— Дали съществува вероятност да е удушен със същата примка и после само да е закачен на куката на тавана.

— Не — отвръща Нолен.

— Защо не? — нетърпелив е Юна.

— Защо не? Има само един белег, и то образцов — започва да обяснява патологът. — Когато някой се беси, въжето или примката се врязва в шията и…

— Но извършителят може да го знае — прекъсва го Юна.

— Макар че е почти невъзможен за наподобяване… при обесване белегът от въжето около шията трябва да бъде с формата на връх на стрела, с острието нагоре, точно под възела…

— Защото тежестта на тялото притиска примката…

— Правилно… и по същата причина най-дълбоката част на белега е срещу върха.

— Значи се е обесил — заключава Юна.

— Без съмнение.

Високият кльощав патолог леко прехапва долната си устна.

— Дали някой не го е подтикнал към самоубийство? — пита Юна.

— Не и с насилие, във всеки случай няма признаци за това.

Юна затваря протокола, внимателно барабани по него с две ръце и мисли, че намекът на икономката за другите хора, замесени в смъртта на Палмкруна, е просто объркано дърдорене. И все пак не може да пренебрегне двете различни следи от обувки, открити от Томи Куфоед.

— Значи си сигурен в причината за смъртта? — пита Юна и поглежда Нолен в очите.

— А ти какво всъщност очакваше?

— Това — отвръща Юна забавено и сочи папката с протокола от аутопсията. — Точно това предполагах, но има нещо, което ме кара да се съмнявам.

Нолен отвръща с полуусмивка:

— Вземи протокола и го чети вместо приказка за лека нощ.

— Добре — съгласява се Юна.

— Но си мисля, че трябва да зарежеш Палмкруна… няма да се окаже по-интересно от самоубийство.

Усмивката на Нолен замира, погледът потъва, но очите на Юна са все още зорки и съсредоточени.

— Може би имаш право.

— Да. Искаш ли да чуеш моята версия… Карл Палмкруна вероятно е бил в депресия, защото ноктите му са занемарени и мръсни, зъбите немити от няколко дни, брадясал е.

— Разбирам — кимва Юна.

— Няма проблем да го видиш.

— Не, не е нужно — отказва той и тежко се надига.

Нолен се навежда и съобщава, явно очаквайки с нетърпение настъпването на този момент:

— Тази сутрин получих нещо много по-интересно. Имаш ли няколко минути?

Става от стола и махва на Юна да го последва. Полицаят тръгва след него по коридора. Заблудена светлосиня пеперуда пърха с криле пред тях.

— Младежът напусна ли? — любопитства Юна.

— Кой?

— Този, който работеше тук, с опашката…

— Фрипе? Не, за бога. В отпуск е. „Мегадет“ свириха вчера в „Глубен“[2], подгрявани от „Ентумбед“.

Минават през мрачна зала с маса за аутопсии от неръждаема стомана. Смърди на дезинфектанти. Продължават към по-хладен салон, където в отделни камери се съхраняват труповете за изследване от съдебните медици.

Нолен отваря една врата и светва лампата. Тя примигва и пръска светлина в залата с бели плочки по стените и дълга маса за аутопсии с найлоново покритие, двойни мивки и отточни канали.

На масата лежи млада красавица.

Кожата й е почерняла от слънцето, черната дълга коса се вие на едри, блестящи къдрици върху челото и раменете. Изглежда така, сякаш се оглежда наоколо със смесено изражение на колебание и изненада.

С почти дяволити бръчици в ъгълчетата на устните, типични за вечно усмихнатите и весели хора.

Блясъкът в големите тъмни очи обаче е изчезнал. Вече се забелязват кафяво-жълти петънца.

Юна спира и се вглежда в нея. Мисли си, че не е на повече от деветнайсет или двайсет. Наскоро пораснало дете, свикнало да спи при родителите си, превърнало се в ученичка. Сега беше мъртва.

Над гърдите, по кожата върху гръдната кост, слабо се вижда извита линия като устни, боядисани в сиво, с дължина около трийсет сантиметра.

— Каква е тази резка? — сочи полицаят.

— Нямам представа, може би белег от колие или деколте на блуза, ще я погледна по-късно.

Юна наблюдава безжизненото тяло, поема дълбоко въздух и както винаги пред неоспоримия факт на смъртта изпитва тъга като безцветна самота.

Животът е толкова мимолетен.

Ноктите на ръцете и краката й са лакирани в приблизително розово-бежов нюанс.

— Какво й е толкова специалното? — сеща се да попита той.

Нолен го поглежда сериозно. Светлината се отразява в очилата му, когато отново се обръща към тялото.

— Докара я морската полиция. Открили са я на леглото във форпика на голяма яхта, носеща се в архипелага.

— Мъртва?

Патологът среща погледа му и гласът му изведнъж става мелодичен:

— Удавила се е, Юна.

— Удавила се е?

Нолен кимва с трепереща усмивка.

— Удавила се е на борда на плаваща яхта — пояснява той.

— Вероятно някой я е открил във водата и я качил на борда.

— Да, но в такъв случай не бих те занимавал.

— Тогава какво?

— Няма следи от вода по тялото, изпратих дрехите за анализ, но и Националната криминално-техническа лаборатория няма да открие нищо.

Нолен млъква, прелиства набързо предварителния външен оглед и поглежда Юна, за да види дали е събудил любопитството му.

Ченгето не помръдва, лицето му добива съвсем друго изражение. Мъртвото тяло изостря и поглъща вниманието му. Изведнъж нахлузва чифт ръкавици. Патологът изглежда напълно доволен, когато Юна се навежда над момичето и внимателно вдига и разглежда ръцете му.

— Няма да откриеш следи от насилие — почти беззвучно казва Нолен. — Умът ми не го побира.

[1] Квартал в Стокхолм. — Бел.прев. ↑

[2] Голяма зала в Стокхолм за културни и спортни мероприятия. — Бел.прев. ↑

11.
Във форпика

Голямата яхта стои закотвена на кея на морската полиция на остров Даларьо. Акостирала е бяла и лъскава между две полицейски моторници.

Високата стоманена порта на района около пристанището е отворена. Юна Лина кара бавно по чакълената алея покрай лилав товарен микробус и подемник с ръждясала лебедка. Паркира, излиза от колата и пристъпва напред.

„Открита е изоставена яхта в архипелага, носеща се по вълните, мисли си Юна. На леглото във форпика седи млада жена, която се е удавила. Яхтата се лашка напред-назад, дробовете на жената са пълни с блудкава морска вода.“

Юна, вървейки, отдалече започва да разглежда моторницата. От силен сблъсък носът е сериозно повреден с дълбоки резки по дължината му, боята е ожулена на напречните греди.

Набира номера на Ленарт Юхансон от морската полиция.

— Ланс — отвръща свеж глас.

— С Ленарт Юхансон ли разговарям?

— Да, същия.

— Казвам се Юна Лина. Национална полиция.

Тишина в слушалката. Юна долавя шум от плискането на вълни.

— Става дума за яхтата, която сте открили. Дали в нея е имало вода.

— Вода ли?

— Предницата е ударена.

Ленарт Юхансон започва да обяснява с нотки на отчаяние в гласа:

— Господи, ако ми плащаха за всеки пияница, блъснал се с…

— Трябва да погледна лодката — прекъсва го Юна.

— Случило се е, общо взето, следното — продължава Ленарт Юхансон. — Няколко младежи от… май че беше Сьодертелие[1]. Открадват лодката, забърсват няколко мацки, обикалят наоколо, слушат музика, купонясват и си пийват обилно. В разгара на купона се блъсват в нещо, и то доста силно, едно от момичетата се озовава във водата. Спират, обръщат, намират я и я качват на борда. Когато разбират, че е мъртва, изпадат в паника, хваща ги страх и си плюят на петите.

Ленарт млъква и чака реакция.

— Хипотезата ми харесва — бавно казва Юна.

— Нали? — развеселява се Ленарт. — Вземи я и няма да ходиш до Даларьо.

— Закъснял съм — отвръща Юна и се запътва към полицейската лодка.

Бойната моторница 90E е пуснала котва до яхтата. Мъж на около двайсет и пет с неокосмено, загоряло тяло стои на палубата с телефон на ухото.

— Разполагай се — кани го на английски. — Едно позвъняване, за да си уговоря среща.

— Вече съм тук и мисля, че те виждам да стоиш на борда на една от полицейските плитководни…

— Нима приличам на сърфист?

Загорелият мъж ухилен вдига поглед и почесва гърдите си.

— Почти — отвръща Юна.

Прекъсват разговора и тръгват един към друг. Ленарт Юхансон облича униформена риза с къс ръкав, която закопчава, докато стъпва на сушата.

Юна вдига палец и кутре в сърфистки поздрав. Ленарт разкрива в усмивка белите си зъби на обгорялото от слънцето лице:

— Ще сърфирам веднага, щом стане малко по-бурно, затова и ми викат Ланс, от английското копие.

— Разбирам — шегува се Юна.

— Нямаш избор — смее се Ленарт.

Приближават яхтата и спират на кея до прохода.

— „Стуребру 36 Ройял Круизър“. Добра шхуна, но доста опърпана. Регистрирана на името на Бьорн Алмскуг.

— Свързахте ли се с него?

— Не още.

Оглеждат отблизо щетите на носа. Струват им се пресни, без водорасли между нишките на стъклената вата.

— Повиках един криминалист, трябва скоро да пристигне.

— Здравата се е целунала.

— Кой е бил на борда, след като сте я открили?

— Никой.

Юна се усмихва и търпеливо чака.

— Е, аз — позабавя се Ленарт — и Сони, моят колега. Също и момчетата от линейката, които отнесоха тялото, и нашият криминалист, но той стъпваше на специални плочки в защитно облекло.

— Това ли са всички?

— И старчето, открило яхтата.

Юна не отговаря, гледа блещукащата вода и мисли за момичето, което лежеше на масата за аутопсии в катедрата по съдебна медицина при Нолен.

— Знаеш ли дали криминалистът е огледал за следи навсякъде?

— Приключил е с пода и е снимал мястото, където беше открит трупът.

— Качвам се на борда.

Тясна, захабена плоскост лежи между кея и яхтата. Юна прекрачва и спира за миг на кърмата. Бавно се оглежда. За пръв и единствен път ще види местопрестъплението както сега: като нещо ново. Всяка подробност може да се окаже решаваща.

Обувки, преобърнат шезлонг, чаршаф, книга джобен формат, пожълтяла от слънцето, нож с червена пластмасова дръжка, кофа с въже, кутии от бира, торба въглища за барбекю, дълбок леген с водолазен костюм, туби с крем против слънце и лосион.

Гледа през големия прозорец салона с руля и интериора от лакирано дърво. На преминаващите слънчеви лъчи под определен ъгъл проблясват пръстови отпечатъци по стъклената врата, от ръце, които бутат вратата, натискат я повторно, търсят опора, когато яхтата прави завой.

Юна влиза в малкия салон. Следобедното слънце се отразява в лакираните и хромовите повърхности. На дивана с морскосиня облицовка лежат каубойска шапка и слънчеви очила.

Водата отвън плиска корпуса.

Полицаят плъзва поглед по захабения под надолу към тясната стълба. Тъмно е като в бездънен кладенец. Не вижда нищо, преди да запали фенера. Осветява оскъдно празния, стръмен проход. Червеното дърво лъсва влажно и смразяващо като вътрешността на човешко тяло. Юна слиза по скърцащата стълба и мисли за момичето, представя си, че е била сама на лодката, гмурнала се е и е ударила главата си в камък, дробовете й са се напълнили с вода, но все пак се е добрала до борда, сменила е мокрите бански със сухи дрехи. Може би се е почувствала изморена и е слязла да си полегне, без всъщност да осъзнава, че положението е сериозно, че е получила кръвоизлив, повишил налягането в мозъка.

Но тогава Нолен би открил следи от полусолената вода по тялото й.

Нещо го кара да се съмнява.

Продължава надолу по стълбата покрай кухненския бокс и банята напред към просторната спалня.

Все още тягостно се усеща смъртта, макар че тялото е при патолога в Солна.

Чувството е едно и също всеки път. Мълчаливи, вещите сякаш го гледат, запазили спомена за крясъци, борба и тишина.

Изведнъж яхтата изскърцва странно и като че ли се накланя встрани. Юна изчаква, ослушва се, но продължава към форпика.

Слънчевата светлина струи през малките прозорци на тавана върху леглото със заострена табла по формата на носа. Открили са я тук, седнала. Спортен сак стои отворен на пода, извадена е нощница на точки. Чифт дънки и тънка жилетка са захвърлени зад вратата. Дамска чанта виси на една кука.

Яхтата отново се олюлява, стъклена бутилка се търкаля на палубата над главата му.

Юна снима сака с мобилния си телефон от различни ъгли. Светкавицата смалява пространството, за миг стените, подът и таванът изглеждат на стъпка по-близо.

Внимателно откача чантата и я носи нагоре. Стълбата проскърцва под тежестта му. Отвън се чува метален звън. Когато се връща в салона, неочаквана сянка минава през стъклената врата. Инстинктивно се отдръпва крачка назад към мрачното стълбище.

[1] Южно предградие на Стокхолм, населено предимно с имигранти, известно с голяма престъпност. — Бел.прев. ↑

12.
Необичайна смърт

Юна Лина не слиза по-надолу в тъмното към кухнята и спалнята. Застанал в ниското, вижда долната част на стъклената врата и част от кърмата. Една сянка минава покрай прашното стъкло, мярка се ръка. Някой пълзи бавно напред. Разпознава лицето на Ериксон. Капки пот се стичат по него, докато постила желатиново фолио около вратата.

Юна се качва в салона с чантата в ръка. Предпазливо я изпразва върху масата от благородно дърво. Побутва червеното портмоне с химикалката си. Зад надрасканата найлонова преграда се вижда шофьорска книжка. Разглежда отблизо красивото, сериозно лице, осветено от светкавицата от автомат за снимки. Облегната е малко назад, като че ли гледа нагоре към този, който я наблюдава. Косата е тъмна и къдрава. Разпознава момичето от моргата при патолога, правия нос, очите, южноамериканските черти.

— Пенелопе Фернандес — чете в шофьорската книжка и се сеща, че е чувал това име преди.

В мислите си се връща при патолога и голото тяло на масата в облицованата с плочки зала, към миризмата на труп, отпуснатите черти, лицето, потънало в сън.

На слънцето отвън Ериксон мести дециметър по дециметър грамадното си туловище, търсейки пръстови отпечатъци по парапета, разнася с четка магнитно мастило и лепи ленти.

Внимателно подсушава мократа повърхност, капва специален разтвор и фотографира появилите се отпечатъци.

Юна чува тежкото му дишане, сякаш всяко движение изисква огромно усилие, сякаш току-що е изчерпил последните си сили.

Полицаят поглежда към палубата и забелязва кофа с въже, а до нея една гуменка. Мирише на спарено от картофите в кухнята.

Премества поглед отново върху шофьорската книжка и малката снимка. Разглежда устата на младата жена, леко отворените устни и изведнъж му хрумва, че нещо липсва.

Има чувството, че е видял нещо и, докато го изрече с думи, си е изгубил мисълта.

Сепва се от бръмченето на телефона в джоба си. Изважда го, вижда на дисплея изписано името на Нолен и отговаря.

— Юна.

— Казвам се Нилс Олѐн и съм главен патолог в Катедрата по съдебна медицина в Стокхолм.

Юна присвива устни, познават се от двайсет години и би разпознал гласа на Нолен без каквото и да било представяне.

— Има ли удар по главата? — пита Юна.

— Не — отговаря Нолен учудено.

— Дали не се е ударила в камък на дъното.

— Не, нищо подобно, удавила се е, това е причината за смъртта.

— Сигурен ли си? — упорства Юна.

— Натъкнах се на гъбична пяна в ноздрите, разкъсване на лигавицата на гърлото, вероятно поради силен рефлекс за повръщане; има секрет в трахеята и бронхите. Видът на белите дробове е типичен за удавяне, пълни са с вода, натежали и…

И двамата млъкват. Юна чува стържене, като че ли някой мести метален скрин.

— Нещо те е накарало да се обадиш — предполага Юна.

— Да.

— И какво е то?

— Открих високо съдържание на тетрахидроканабинол в урината.

— Канабис?

— Да.

— Но не е умряла от него.

— Едва ли — разсмива се Нолен. — Просто си представих, че тъкмо сега се опитваш да реконструираш събитията на яхтата… без да разполагаш с тази малка част от пъзела.

— Казва се Пенелопе Фернандес — добавя Юна.

— Приятно ми е — измънква Нолен.

— Нещо друго?

— Не.

Нолен диша в слушалката.

— Кажи го все пак — подканя го Юна.

— Само, че това не е обикновен смъртен случай.

Млъква.

— Какво видя?

— Нищо, просто чувствам…

— Браво — приветства го Юна. — Започваш да звучиш като мен.

— Знам… ясно е, че може да става дума за естествена смърт, внезапна, но напълно естествена… Нищо не го опровергава, но ако наистина е така, доста е необичайно.

Разговорът приключва, но думите на Нолен се загнездват в съзнанието на Юна. Някаква загадка витае около смъртта на Пенелопе Фернандес. Тялото й не е просто открито във водата и изнесено на борда. В такъв случай би лежала на палубата. Разбира се, човек може да си помисли, че този, който я е открил, е искал да прояви съчувствие. Но тогава би я положил на дивана в салона.

„Последната алтернатива, мисли си Юна, е, разбира се, този, който се е погрижил за нея, да я е обичал, да е искал да й постеле собственото легло в собствената й каюта.“

Но нали е седяла в леглото. Седяла е.

Може би Нолен греши, може би все още е била жива, когато е изнесена на борда, и някой й е помогнал да стигне до каютата. Дробовете може да са били сериозно засегнати, още преди да бъде спасена. Навярно се е чувствала зле, искала е да си легне и да остане сама.

Но защо дрехите и тялото не са мокри?

Има душ на борда, сеща се Юна и се зарича да провери цялата яхта: каютата в задната част, банята и кухнята. Предстои много работа преди крайния резултат.

Цялата яхта се разлюлява, когато Ериксон се надига и премества с няколко крачки напред огромното си тяло.

От салона Юна отново поглежда навън през стъклената врата и за втори път погледът му попада върху кофата с въжето. Стои до голям цинков леген, в който някой е захвърлил водолазен костюм. Водните ски лежат покрай перилата. Юна не откъсва очи от кофата. Гледа въжето, завързано на дръжката. Облият ръб на легена блести на слънцето като при новолуние.

Изведнъж, сякаш главата му просветлява: вижда случилото се със смразяваща яснота. Изчаква сърцето му да се успокои, представя си всичко още веднъж и вече е напълно сигурен, че е прав.

Жената, идентифицирана като Пенелопе Фернандес, се е удавила в легена.

Вижда пред очите си белега върху кожата на шията, забелязан при патолога, което го кара да направи асоциацията.

Била е убита и сложена на леглото в каютата.

Мислите летят, адреналинът ускорява кръвообращението, удавена е в блудкавата морска вода и е отнесена на леглото.

Необикновено убийство, необикновен убиец.

Учуден глас, ясен и заповеднически, се надига в него и повтаря три думи: все по-бързо и по-високо: „Веднага напусни яхтата, веднага напусни яхтата“.

Вижда Ериксон през прозореца да пъха някаква блуза в малка хартиена торбичка, запечатва я с тиксо и отбелязва нещо с молив.

— Ку-ку — усмихва се Ериксон.

— Слизаме на брега — нарежда Юна.

— Не харесвам корабите, постоянно се клатят, но едва започнах…

— Кратка почивка — припряно го прекъсва Юна.

— Какво ти става?

— Хайде тръгвай, без да докосваш мобилния си телефон.

Слизат на брега, Юна дръпва Ериксон по-далеч от лодката. Лицето му пламва, после се отпуска, бедрата и прасците му натежават.

— Мисля, че има бомба на борда — почти прошепва той.

Ериксон сяда на ръба на бетонния цокъл. Пот се стича от челото му.

— Какви ги дрънкаш?

— Това не е обикновено убийство — започва Юна. — Съществува риск за…

— Убийство? По нищо не личи…

— Чакай — прекъсва го Юна. — Сигурен съм, че Пенелопе Фернандес е била удавена в легена на палубата.

— Удавена? Мамка му, що за приказки?

— Удавена е в морска вода в легена и е поставена на леглото — продължава Юна. — Мисля, че намерението е било да се потопи яхтата.

— Но…

— Защото тогава… защото тогава щеше да бъде открита в потопената каюта с вода в дробовете.

— Но лодката не е потопена — отбелязва Ериксон.

— Това ме наведе на мисълта, че има бомба, която по една или друга причина не е избухнала.

— Сигурно е поставена в резервоара или в газовите бутилки в кухнята — мудно предполага Ериксон. — Трябва да евакуираме района и да се обадим на сапьорите.

13.
Възстановка

В седем часа същата вечер петима солидни мъже се срещат в зала 13 на Катедрата по съдебна медицина в Каролинския институт. Криминален инспектор Юна Лина настоява да поеме предварителното разследване в случая с откритата мъртва жена на яхта в стокхолмския архипелаг. Макар че е събота, е поканил прекия си шеф Петер Неслунд и прокурор Йенс Сванейелм за възстановка на събитията с цел да ги убеди, че всъщност става дума за разследване на убийство.

Една от неоновите лампи на тавана премигва и луминесцентната светлина трепти по стените с ослепително бели плочки.

— Трябва да се смени лампата — казва тихо Нолен.

— Добре — съгласява се Фрипе.

Петер Неслунд промърморва нещо неразбираемо от мястото си до стената. Широкото му решително лице сякаш подскача при премигванията. До него чака прокурор Йенс Сванейелм с недоволна, младолика физиономия. Той като че ли преценява рисковете да остави ли коженото си куфарче на пода и да се облегне на стената със спретнатия си костюм.

В помещението силно мирише на дезинфектант. Масивни, подвижни лампи са монтирани на тавана над маса от неръждаема стомана с двойни чешмяни кранове и дълбоко корито. Подът е покрит със светлосив балатум. Големият цинков леген, подобен на онзи от яхтата, е вече наполовина пълен. Юна Лина излива в него кофа след кофа от крана на стената над коритото на пода.

— Не може да говорим за престъпление само защото някой е открит удавен на яхта — нетърпеливо възразява Сванейелм.

— Съгласен съм — добавя Петер.

— Възможно е да се касае за нещастен случай, за който все още не е съобщено — продължава прокурорът.

— Водата в дробовете е като тази, в която е плавала лодката, но няма и петънце от нея по дрехите или по други части на тялото — намесва се Нилс Олѐн.

— Странно — учудва се Сванейелм.

— Със сигурност има разумно обяснение — усмихва се Петер.

Юна изпразва последната кофа с вода в легена, оставя я на пода, вдига поглед и благодари на четиримата, че са намерили време да дойдат.

— Знам, че в почивните дни всички искат да се приберат вкъщи. Но мисля, че забелязах нещо.

— Разбира се, че ще дойдем, щом казваш, че е важно — любезничи Сванейелм и най-накрая пуска куфарчето между краката си.

— Извършителят се е качил на борда на яхтата — започва Юна със сериозно изражение. — Слязъл е по стълбата във форпика и е видял спящата Пенелопе Фернандес, върнал се е на кърмата, спуснал е кофата с въжето в морето и е напълнил намиращия се наблизо леген.

— Пет, шест кофи — обажда се Петер.

— Едва когато е напълнил легена, е слязъл в каютата и е събудил Пенелопе. Повлякъл я нагоре по стълбата, излезли на палубата и там той я е удавил в легена.

— Кой би извършил подобно нещо? — пита Сванейелм.

— Все още не знам, може би става въпрос за физически тормоз, разпит…

— Отмъщение? Ревност?

Юна накланя глава и казва замислено:

— Това не е обикновен убиец, може би е искал да изкопчи информация, да я накара да разкаже или да признае нещо, преди да я натисне под водата, докато спре дъхът й.

— Какво ще каже патологът? — не спира с въпросите си прокурорът.

Нолен поклаща глава:

— Ако е била удавена, щях да открия следи от насилие по тялото, синини и…

— Да изчакаме с възраженията — прекъсва го Юна. — Защото бих искал да започна показно как си представям ситуацията, как са се стекли обстоятелствата, как се подрежда случилото се в главата ми. И когато приключа, всички заедно ще отидем да погледнем трупа, за да проверим дали теорията ми е основателна.

— Защо никога не правиш нищо както трябва? — пита Петер.

— Скоро трябва да се прибирам — предупреждава прокурорът.

Юна го поглежда с леденосив блясък в светлите очи. Усмивка заиграва в ъгълчетата на устните му, но погледът остава сериозен.

— Пенелопе Фернандес — започва инспекторът. — Преди това да се случи, е седяла на палубата и е пушила канабис. Денят е бил топъл, била е изморена, слязла е да си почине и е заспала, облечена с дънковото яке.

Прави жест към младия асистент на Нолен, който чака на вратата.

— Фрипе обеща да ми помогне с възстановката на случката.

Младежът пристъпва напред и се усмихва широко. Боядисаната му черна коса се стеле по гърба, износеният кожен панталон е осеян с капси. Закопчава внимателно дънковото яке над черната тениска със снимка на рок групата „Юръп“.

— Погледнете — спокойно казва Юна и демонстрира как хванал с едната ръка двата ръкава на якето, може да закопчее ръцете на Фрипе на гърба, а с другата здраво да държи дългата му коса. — Сега напълно контролирам Фрипе, без да оставям синини по него.

Юна вдига ръката на младежа зад гърба му. Фрипе простенва и се навежда напред.

— Успокой топката — смее се той.

— Няма що, доста по-едър си от жертвата, но все пак вярвам, че ще успея да натикам главата ти в легена.

— Внимавай — предупреждава Нолен.

— Само ще му разваля прическата.

— Внимавай — шегува се Фрипе.

Настъпва тишина, чува се само пъшкане при схватката. Нолен гледа с безпокойство, Сванейелм също е притеснен. Петер изригва една псувня. Без особено затруднение Юна набутва главата на Фрипе в легена, задържа я известно време, после я пуска и се дръпва назад. Фрипе се изправя, залитайки, а Нолен се забързва към него с една хавлия.

— Нима само разказът нямаше да е достатъчен? — казва ядосан.

Младежът се подсушава набързо и всички смълчани се запътват към съседното помещение, където в хладината смърди ужасно на нещо гнило. На една от стените има вратички на хладилни камери от неръждаема стомана на три етажа. Нолен отваря номер 16 и дръпва към себе си. На тясна подставка лежи млада жена. Гола и бледа, с кафяви разширени вени около шията. Юна сочи тънките, заоблени линии над гърдите й.

— Съблечи се — обръща се към Фрипе.

Младежът разкопчава якето и сваля черната тениска. На гръдния му кош личи слаб розов отпечатък от ръба на легена, извита линия, приличаща на усмивка.

— Мамка му — изругава Петер.

Нолен се приближава и се вторачва в корените на косата на мъртвата. Изважда малко фенерче и го насочва към бледата кожа на скалпа.

— Не ми трябва микроскоп, някой здраво е държал главата й.

Изключва фенерчето и го пъха в джоба на лекарската престилка.

— С други думи… — казва Юна.

— С други думи, разбира се, си прав — отвръща Нолен и започва да ръкопляска.

— Убийство — въздъхва Сванейелм.

— Впечатляващо — възхищава се Фрипе и трие молива за очи, разтекъл се по бузата му.

— Благодаря — разсеяно отвръща Юна.

Нолен го гледа въпросително:

— Какво има? Юна? Какво гледаш?

— Не е тя — казва инспекторът.

— Какво?

Юна среща погледа на Нолен и посочва тялото.

— Това не е Пенелопе Фернандес, а някоя друга. Мъртвата не е Пенелопе. Видях шофьорската й книжка и съм сигурен, че не е тя.

— Но какво…

— Може и тя да е мъртва. Но в такъв случай още не сме я открили.

14.
Среднощна веселба

С разтуптяно сърце Пенелопе се опитва да диша безшумно, но въздухът клокочи в гърлото й. Подхлъзва се по грапавата скала, завличайки късове влажен мъх, озовава се между гъстите клони на смърча. Трепери от страх. Пропълзява до стъблото, където нощният мрак е по-гъст. Чува се да стене, когато мисли за Виула. Бьорн не помръдва в тъмнината под дърветата, обгърнал раменете си с ръце, и не спира да мрънка.

Тичаха в паника, без да спират, без да се оглеждат, спъваха се, падаха, ставаха, прескачаха паднали дървета, разраняваха краката, коленете и ръцете си.

Пенелопе вече не знаеше колко близо е преследвачът, дали ги е забелязал, или се е отказал, предпочитайки да изчака.

Бягаха, но Пенелопе нямаше представа защо. Не разбираше и защо някой ги преследва.

„Може би всичко е само една грешка, мисли си тя. Ужасна грешка.“

Пулсът й се успокоява.

Чувства се зле, повръща й се, но се сдържа.

— О, господи, о, господи — шепне на себе си. — Ще ни настигне, трябва ни помощ, дано скоро да открият яхтата и да започнат да ни търсят…

Бьорн млъква уплашен.

Ръцете й треперят. В мислите й картините се редуват една след друга.

Присвива очи, за да не ги вижда, опитва се да се концентрира върху белите маратонки, върху кафявите иглички на земята, върху изпоцапаните, кървави колене на Бьорн, но картините не спират да се натрапват: Виула е мъртва, седи на ръба на леглото с облещени очи, с празен поглед, бледо и влажно лице, с мокра и разпиляна коса.

Пенелопе някак успя да разбере, че мъжът на брега, който привикваше Бьорн, беше убиецът на сестра й. Чувстваше го, беше свързала видяното в едно цяло и успя да разтълкува картината за секунди. Иначе сега и тримата щяха да бъдат покойници.

Беше викала Бьорн. Бяха загубили време, действайки прекалено бавно, беше го ранила с острието на куката, преди да го изтегли на борда.

Гумената лодка беше заобиколила Стура Кастшер и увеличила скоростта в открито море.

Стигайки до стар дървен кей, задницата на яхтата се бе ударила, Пенелопе бе изключила двигателя, когато носът й се заби в един стълб. Бяха се плъзнали встрани със силен трясък и просто напуснаха яхтата, хукнаха в паника, без да вземат нищичко, дори телефон. Пенелопе се бе подхлъзнала на стръмния склон и се бе подпряла на ръката си, обърнала се и видяла как облеченият в черно мъж бързо връзва лодката на брега.

Пенелопе и Бьорн бяха тичали през смърчовете рамо до рамо, разделяни от дърветата и облите тъмни камъни, Бьорн простенвал, когато настъпвал остри клони.

Пенелопе бе го теглила, преследвачът бил по петите им.

Препускали в паника без мисли, без планове, през папратови шубраци и боровинкови храсти.

Пенелопе чувала плача си, докато тичала, плачела с нечуван досега глас.

Жилав клон бе жегнал бедрото й и я накарал да спре. Дишала тежко, стенела, с треперещи ръце махнала клона и видяла Бьорн да се приближава.

Болката бе пулсирала в мускула на бедрото. Но тя продължавала напред, отново се забързвала, чувала зад гърба си Бьорн да вика и се впускала все по-навътре в гъстата гора, без да се оглежда.

Нещо се случва с мислите, когато си обладан от паника. Тъй като тя не е нещо постоянно, от време на време се отдръпва и отстъпва място на чисто рационални разсъждения. Все едно да изолираш шума, да се озовеш в тишината и внезапно да прозреш. После отново те напада страхът, мислите стават повърхностни, въртят се в кръг, иска ти се единствено да избягаш възможно най-далеч от преследвача.

Пенелопе не спира да мисли, че трябва да намерят хора, че би трябвало да ги има със стотици тази вечер на остров Урньо. Трябва да открият обитаемите части далеч на юг, някой да им се притече на помощ, да се доберат до телефон и да алармират полицията.

Крият се между гъстите клони, но след миг страхът става непоносим и отново хукват.

Пенелопе тича и усеща присъствието му, струва й се, че чува дългите му, бързи крачки. Знае, че не се е спрял. Скоро ще ги настигне, ако не им помогнат, ако не стигнат до вилите.

Земята отново се надига, камъни се търкалят под краката им и се свличат надолу по склона.

Все трябва да има хора, да има вили наблизо. Пенелопе е на крачка от истерията, иска й се да спре и да крещи, да вика за помощ, но не спира, а продължава напред, нагоре.

Бьорн кашля зад нея, диша тежко и пак кашля.

„Ами ако Виула не е мъртва, ако има нужда от помощ?“

Страхът забърква пълна каша в главата й. Пенелопе разбира, че мисли така, защото истината е много по-страшна. Знаеше, че Виула е мъртва, но това бе толкова необяснимо. Не можеше да разбере, не искаше дори да се опита.

Отново се покатерват на стръмната скала, сред борове с бодливи клони, камъни и боровинкови храсти. Помагайки си с ръце, Пенелопе изпълзява до гребена. Бьорн е плътно зад нея, опитва се да каже нещо, но е прекалено задъхан и само я свлича надолу. От другата страна на гребена гората се спуска към западния бряг на острова. Между тъмните дървета съзират бляскавата повърхност на водата. Не е далече. Продължават надолу. Пенелопе се подхлъзва и полита по стръмното, стига до подножието, устата й се удря в коленете, тя едва си поема дъх и започва да кашля.

Опитва се да се надигне, опасявайки се да не си е счупила нещо, и изведнъж чува музика, високи гласове и смях. Подпира се на влажната скала, за да се изправи, изтрива устните си и поглежда окървавената си ръка.

Бьорн се приземява до нея и сочи натам, където е веселбата. Хващат се за ръце и започват да тичат. Между тъмните дървета виждат цветните ивици светлина в перголата около дървената веранда над водата.

Продължават да вървят предпазливо.

Край масата пред красива червена вила седят хора. Вече е нощ, макар небето да е светло. Угощението отдавна е приключило, на масата има само стъклени и кафени чаши, подноси и празни купи от чипс.

Част от седящите на масата пеят, други си говорят и доливат чашите си с вино. Барбекюто все още излъчва топлина. Децата сигурно спят в къщата, завити с одеяла. За Бьорн и Пенелопе непознатите са като от друг свят. Със светли и спокойни лица. Потопени в естествен уют като в стъклена сфера.

Само един стои извън кръга, малко встрани, с лице, обърнато към гората, сякаш чака гости. Пенелопе рязко се спира и стиска Бьорн за ръката. Просват се на земята и изпълзяват зад нисък смърч.

Той недоумява, но тя е сигурна кого е видяла. Преследвачът е отгатнал посоката им и е стигнал до вилата преди тях. Разбрал е колко неустоими ще им се сторят светлината и шумът от веселбата. Знае, че като нощни пеперуди ще долетят насам. И ги чака, надничайки между тъмните дървета, за да ги срещне в началото на гората. Не се опасява, че компанията ще чуе виковете, знае, че няма да посмеят да се притекат на помощ навреме.

Той изчезва, когато Пенелопе набира кураж да погледне. Трепери от адреналина, отделен в кръвта. Може би му се е сторило, че се е объркал, мисли си тя и го търси с поглед. Може би е поел в друга посока.

Готова е да приеме, че бягството е приключило, че с Бьорн могат да се приближат към компанията и да алармират полицията, когато отново го забелязва.

Той стои плътно до едно дърво наблизо.

С отмерени движения вдига черен бинокъл с бледозелени лещи.

Пенелопе изпълзява до Бьорн, опитвайки се да пребори инстинкта да се втурне напред и да тича, да тича. Вижда мъжа между дърветата да вдига прибора към очите и си мисли, че това е термична видеокамера или бинокъл за нощно виждане.

Пенелопе хваща Бьорн за ръката и го тегли превита далеч от къщата и музиката, назад, към гората. След малко се осмелява да изправи гръб. Бягат диагонално по наклона, заоблен от праисторическия лед, покривал цяла Северна Европа. Продължават направо през буйните храсталаци навътре, заобикаляйки голям камък, и се покатерват по обрасъл хълм. Бьорн се вкопчва в здрав клон и внимателно се плъзва по ръба. Сърцето на Пенелопе бие лудо в гърдите, мускулите на краката й треперят, тя се опитва да диша тихо, но е прекалено задъхана.

Подхлъзва се на грубата скала, раздира влажния мъх и папрат и пада на земята зад гъстите клони на смърча. Бьорн е облечен само с бански до коленете, лицето му е бледо, а устните почти бели.

15.
Разпознаването

Чуват се някакви звуци, като че ли някой постоянно хвърля топка по стената под прозореца на главен патолог Нилс Олѐн. Той и инспектор Юна Лина чакат в мълчание Клаудия Фернандес. Тя трябва да дойде в ранната неделна сутрин, за да потвърди разпознаването на трупа.

Когато Юна й позвъни, за да изкаже опасенията им за смъртта на дъщеря й Виула, гласът на Клаудия остана необичайно спокоен.

— Не, Виула е в архипелага със сестра си — бяха думите й.

— На яхтата на Бьорн Алмскуг?

— Да, аз й казах да се обади на Пенелопе и да я попита дали може да отиде с нея, смятах, че се нуждае от смяна на обстановката.

— Някой друг щеше ли да ги придружи?

— Бьорн, разбира се.

Полицаят млъкна, за секунди се опита да прогони вътрешната тежест, после се изкашля и каза съвсем меко:

— Клаудия, искам да дойдете в Катедрата по съдебна медицина в Солна.

— Защо? — попита тя.

И ето че Юна седи на неудобен стол в стаята на патолога. Нолен е закрепил малка снимка на Фрипе в долния ъгъл на рамката на своя сватбена фотография. Топката думка отдалечено по стената, кухо и самотно. Юна си мисли как Клаудия започва да диша различно, когато най-сетне разбира, че наистина нейната дъщеря може да е открита мъртва. Внимателно й бе представил ситуацията: на изоставена спортна яхта в Стокхолмския архипелаг е намерена бездиханна жена, за която се боят, че е по-малката й дъщеря.

Поръчаното такси взима Клаудия Фернандес от къщата й в Густавсберг. След няколко минути би трябвало да е при патолога.

Нолен прави плах опит да заговори Юна, но след като не получава отговор, се отказва.

И на двамата им се иска всичко да е приключило. Потвърденото идентифициране винаги включва трагичен момент. Изведнъж раздиращото облекчение от изчезналата неизвестност се смесва с конкретната болка от изчезналата надежда.

Чуват стъпките по коридора. Стават от столовете едновременно.

Да видиш трупа на близък човек, е безмилостно потвърждение на най-лошите опасения, но и важна, неизменна част в преодоляването на скръбта. Юна беше чел и много аргументи, че разпознаването означава и един вид освобождение. Възможността за измамни фантазии, оставящи само празнота и неудовлетвореност, че любимият човек всъщност е жив, спира да съществува.

„Но всичко това са празни приказки, мисли си Юна. Смъртта е просто ужасна и никога не дава нищо в замяна.“

Клаудия Фернандес стои на вратата, жена около шейсетте. Изглежда уплашена. По лицето й личат следи от плач и безпокойство, тялото й е премръзнало и свито.

Юна я поздравява внимателно.

— Здравейте, казвам се Юна Лина. Инспекторът, с когото разговаряхте по телефона.

Нолен се представя ненатрапчиво, като набързо се здрависва с жената и веднага й обръща гръб, преструвайки се, че взима някакви папки. Държи се мрачно и резервирано, но Юна знае, че всъщност е крайно затруднен.

— Звънях, но момичетата ми не отговарят — прошепва Клаудия. — Би трябвало…

— Ще тръгваме ли? — прекъсва я Нолен, сякаш не е чул думите й.

Вървят мълчаливи по познатия коридор. С всяка стъпка Юна Лина чувства, че въздухът се сгъстява. Клаудия Фернандес отсрочва приближаващия се миг. Пристъпва бавно, на метри след Нолен, чиято висока, ъгловата фигура бърза пред тях. Инспекторът се обръща и се опитва да й се усмихне. Принуден е обаче да се защити от погледа й. От паниката, молбата, молитвите, опитите за преговори с Бог.

Сякаш я влачат към хладната морга.

Нолен мърмори нещо ядосано, после се навежда, отключва вратичката от неръждаема стомана и дърпа плота.

Младата жена се показва, тялото е покрито с бял плат. Очите й са безизразни, полузатворени, бузите — хлътнали.

Косата е разстлана като черен венец около красивата й глава.

Малка, бледа ръка се вижда до хълбока.

Клаудия Фернандес се задъхва. Протяга се напред, докосва внимателно ръката, изпада в неутешими стенания. Толкова дълбоки, сякаш в този миг душата й се раздира.

Започва да се тресе, свлича се на колене, държи безжизнената ръка на дъщеря си, допряна до устните й.

— Не, не — плаче тя. — Господи, боже мой, не Виула. Не Виула…

Юна стои няколко крачки зад Клаудия, вижда потръпващия й гръб, чува гласа й, усилващ се в отчаянието и после бавно успокояващ се.

Клаудия изтрива сълзите от лицето си, но все още диша на пресекулки, когато става от пода.

— Можете ли да потвърдите, че това е тя? — лаконичен е Нолен. — Виула Фернандес ли е тази, която…

Гласът на патолога секва, той се прокашля бързо и нервно.

Клаудия клати глава и гали внимателно с върха на пръстите си дъщеря си по бузата.

— Виула, Виулита…

Отдръпва треперещата си ръка. Юна бавно казва:

— Ужасно, ужасно съжалявам.

Клаудия е на път да припадне, но се обляга на стената, обръща лице и шепне на себе си:

— В събота ще ходим на цирк, ще изненадаме Виула…

Гледат мъртвата, бледите устни, вените на шията.

— Не си спомням името ви — казва Клаудия объркано и поглежда Юна.

— Юна Лина.

— Юна Лина — повтаря жената с плътен глас. — Ще ти разкажа за Виула — като преминава на „ти“. — Тя е малкото ми момиченце, изтърсачето ми, усмихнатата ми, малка…

Клаудия не откъсва очи от бялото лице на дъщеря си и полита встрани. Нолен издърпва стол, но опечалената само поклаща глава.

— Извинете. Просто защото… голямата ми дъщеря Пенелопе преживя толкова ужасни неща в Салвадор. Като си помисля как се държаха с мен в затвора, колко се страхуваше Пенелопе, плачеше и викаше след мен… но не можех да й отговоря, да я защитя…

Вдига очи към Юна, прави крачка напред; полицаят внимателно я прегръща. Обляга се на гърдите му, поема си дъх, отдръпва се, опитвайки се да не поглежда към бездиханната си дъщеря, търси слепешком облегалката на стола и сяда.

— Горда бях… че малката Виула се роди тук, в Швеция. Имаше прекрасна стая с розов полилей, играчки и кукли, ходеше на училище, гледаше „Пипи Дългото чорапче“… Не знам дали можеш да разбереш, но се гордеех, че тя никога не трябваше да гладува или да се страхува. Като нас… като мен и Пенелопе, които се будим посред нощ и чакаме някой да влезе и да започне да ни унижава.

Млъква, после прошепва:

— Виула беше щастлива и…

Клаудия се навежда, скрива лице в ръцете си и горко ридае. Юна нежно слага ръка на гърба й.

— Тръгвам — казва тя, все още със сълзи на очите.

— Няма за къде да бързаш.

Успокоява се, но лицето й отново се изкривява в плач.

— Говорихте ли с Пенелопе? — пита тя.

— Нямаме връзка с нея — снижава глас Юна.

— Кажи й, че искам да се обади за…

Сама прекъсва, лицето й отново пребледнява, после пак поглежда нагоре.

— Мислех си просто, че не иска да ми отговори, защото… казах ужасно нещо, без да искам, просто неволно…

— Започнахме да търсим Пенелопе и Бьорн Алмскуг с хеликоптер, но…

— Моля те, кажи ми, че е жива — шепне тя на Юна. — Кажи ми, Юна Лина.

Мускулите на челюстите му се опъват, докато гали Клаудия по гърба:

— Ще направя всичко по силите ми…

— Жива е, кажи го — прекъсва го Клаудия. — Трябва да е жива.

— Ще я намеря — обещава Юна. — Знам, че ще я намеря.

— Кажи, че Пенелопе е жива.

Юна се колебае, после среща мрачния й поглед, мисли като светкавици пронизват съзнанието му, преплитат се и изведнъж се чува да отговаря:

— Жива е.

— Да — шепне Клаудия.

Юна свежда поглед, няма и помен от мислите, владели съзнанието му преди секунди, накарали го да направи компромис и да отговори на майката, че по-голямата й дъщеря е жива.

16.
Грешката

Юна изпраща Клаудия Фернандес до таксито, което я чака, помага й да се качи, стои, докато колата обърне и изчезне, преди да започне да рови из джобовете за телефона. Разбира, че го е забравил, и се връща обратно в Катедрата по съдебна медицина. Нахлува в кабинета на Нолен, грабва телефона от плота, сяда зад бюрото, набира номера на Ериксон и чака връзка.

— Остави хората да поспят — отговаря Ериксон. — Та нали днес е неделя.

— Признай си, че си на яхтата.

— На яхтата съм — признава Ериксон.

— Значи не е имало бомба — казва Юна.

— Не и в истинския смисъл, но беше прав. Можеше да гръмне всеки момент.

— Какво имаш предвид?

— Изолацията на кабелите на места е сериозно повредена, изглежда, са били смачкани… металът не се допира, иначе предпазителят би отишъл на кино, но е оголен… и ако се включи двигателят, почти веднага ще се получи късо съединение… с дъга.

— И какво ще стане?

— Дъгите са с температура, по-висока от 3000 градуса, и биха могли да стигнат до старата възглавница, напъхана там. От нея огънят ще плъзне към маркуча на горивната помпа и…

— Бърза поредица?

— Появата на дъгата може да трае десетина минути, дори повече… но после всичко става мигновено — огън, още огън и бум — яхтата почти веднага ще се напълни с вода и ще потъне в морето.

— Значи щеше да се запали и взриви при включване на двигателя?

— Да, но може и да не е планирано — обяснява Ериксон.

— Не може ли кабелите да са повредени случайно? А възглавницата просто да е попаднала там?

— Разбира се — потвърждава криминалистът.

— Но не ти се вярва? — пита Юна.

— Не.

Юна мисли за яхтата, открита в Юнгфрюфйерден, изкашля се и казва замислено:

— Ако убиецът го е направил…

— Значи не е обикновен убиец — добавя Ериксон.

Полицаят повтаря последното изречение на себе си, сякаш да се убеди, че нямат работа с обикновен убиец. Обикновените убийци не остават безчувствени, дори да са планирали действията си. Винаги влагат емоция в „играта“, а убийството обикновено ги довежда до истерия. Плановете им се избистрят постфактум, както и опитите за прикриване на следите и скалъпването на алиби. Но в този случай извършителят като че ли е имал по-изпипана стратегия още от самото начало.

И все пак е допуснал грешка.

Юна се взира за миг пред себе си и написва името Виула Фернандес на лист от бележника на Нолен. Огражда го и добавя Пенелопе Фернандес и Бьорн Алмскуг отдолу. Двете жени са сестри. Пенелопе и Бьорн са обвързани. Бьорн е собственик на яхтата. Виула пита дали може да ги последва и се качва на борда в последния момент.

Дълъг път предстои до откриване на мотивите за убийството. Юна предполага, че Пенелопе Фернандес е жива, и то не само, опитвайки се да успокои напрежението, но какво от това.

Мисълта му убягва, както се е появила. Ако следваше методите на отдел „Убийства“, подозренията веднага щяха да се насочат към приятеля на Виула, а защо не и към Пенелопе, и Бьорн, нали и те са били на яхтата. Имало е и алкохол, и дрога. Може би е станал скандал, сериозна драма от ревност. Лейф Г. В. Першон скоро ще се появи по телевизията и ще съобщи, че извършителят е някой от обкръжението на Виула, вероятно настоящото или бившето гадже.

Юна се концентрира върху резервоара и плановете яхтата да бъде взривена и се опитва да схване логиката на подобно намерение. Виула е удавена в цинковия леген на кърмата, извършителят я пренася на леглото.

Полицаят разбира, че прекалено много мисли се въртят в главата му едновременно. Трябва да се поспре и да започне да подрежда това, което знае, въпросите, които все още чакат отговори.

Отново огражда името на Виула и започва отначало.

Известно му е, че Виула Фернандес е удавена в леген и сложена на леглото във форпика, и че Пенелопе Фернандес, и Бьорн Алмскуг все още не са открити.

„Но това не е всичко“, казва на себе си и отгръща нов лист.

Детайлите.

Написва думата „затишие“.

Пълно безветрие, когато откриват клатушкащата се яхта в Стуршер.

Ударена е отпред при доста силен сблъсък.

Криминалистите вероятно са се натъкнали на следи и са взели отпечатъци.

Юна запраща бележника на Нолен в стената и притваря очи.

— По дяволите — изругава шепнешком на фински.

Нещо отново му се изплъзна, а го държеше в ръцете си, убеден, че се е добрал до решаваща улика.

Предчувствие, и то осъзнато, но после изгубено.

„Виула, мисли си Юна. Умряла си на кърмата на яхтата. Защо са те преместили след смъртта ти? Кой те е преместил? Убиецът или някой друг?“

Този, който я е открил безжизнена на кърмата, би трябвало да й се притече на помощ, да се обади на централата на SOS или поне така би следвало да реагира. А ако е разбрал, че е мъртва, че е прекалено късно, че няма да се съживи, сигурно не би я оставил да лежи там, би я преместил вътре, би я покрил с одеяло. Мъртъвците са тежки и трудни за носене, дори и за двама, но не би било чак толкова непосилно да се пренесе в салона. Какво са някакви си пет метра, да се мине през широката стъклена врата и да се слезе само едно стъпало.

Всеки би се справил. Но едва ли би я влачил надолу по стръмната тясна стълба, за да я сложи на леглото в каютата.

Би го направил само ако иска да я открият удавена в стаята си на потопената яхта.

— Точно така — промърморва той и става.

Поглежда навън през прозореца, забелязва един почти син бръмбар, който пълзи по белия перваз, вдига поглед и вижда жена на колело да изчезва между дърветата. Изведнъж се връща онова, което му бе убягнало.

Сяда отново и започва да барабани по бюрото.

Не Пенелопе, а сестра й Виула е открита мъртва на яхтата. Лежала е обаче не в собственото си легло, в своята каюта, а във форпика, в леглото на Пенелопе.

„Убиецът сигурно е допуснал същата грешка като мен, сеща се Юна и тръпки го побиват. Помислил си е, че е убил Пенелопе Фернандес.“

Затова я е сложил на леглото във форпика.

Само така си го обясняваше.

А това означаваше, че Пенелопе Фернандес и Бьорн Алмскуг не са замесени в смъртта на Виула, защото не биха объркали леглата.

Юна се стряска от затръшнатата врата на кабинета. Нолен я блъсва с гръб. Влиза заднешком с голяма, продълговата кутия в ръце. Отпред са нарисувани пламъци с надпис „Guitar hero“.

— С Фрипе ще започнем да…

— Тихо — прекъсва го Юна.

— Какво се е случило? — пита Нолен.

— Нищо, просто мисля — отговаря той припряно.

Юна става и излиза, без да каже нито дума повече. Минава през фоайето и не чува какво му казва любезната рецепционистка. Навън го посрещат слънчевите лъчи. Спира на тревата до паркинга.

„Някой непознат на двете жени е убил Виула, върти се в главата му. Убил е Виула, но си е мислил, че е убил Пенелопе. Това означава, че Пенелопе е била жива, когато е умряла сестра й, иначе не би допуснал подобна грешка.

Може би все още е жива, но е възможно и обратното: да лежи мъртва някъде в архипелага, на някой остров или дълбоко във водата. Да се надяваме на първото, защото ако е жива, скоро ще я открием.“

Юна крачи широко към колата, без да знае накъде да я подкара. Вижда телефона си върху купето. Сигурно го е забравил, когато е заключвал. Взима нагорещения телефон и се обажда на Аня Ларшон. Никакъв отговор. Отваря вратата на колата, влиза, слага предпазния колан, но не тръгва, продължавайки да търси грешката в разсъжденията си.

Задушно е, наситеният, кипящ аромат на люляка до паркинга най-сетне измества киселата миризма на труп в носа му.

Телефонът иззвънява в ръката му, поглежда дисплея и отговаря.

— Току-що говорих с лекаря ти — казва Аня.

— Защо? — учудва се Юна.

— Януш ми каза, че не искаш да отидеш — продължава тя укорително.

— Всъщност нямах време.

— Но все пак пиеш лекарството?

— Отвратително е — шегува се Юна.

— Сега по-сериозно… обади се, защото се притеснява за теб.

— Ще говоря с него.

— Когато приключиш със случая, така ли?

— Имаш ли лист и химикалка? — пита Юна.

— Имам, разбира се.

— Жената, открита на яхтата, не се казва Пенелопе Фернандес.

— А Виула, знам. Петер ме информира.

— Добре.

— Сгрешил си, Юна.

— Да, знам…

— Признай си го — смее се тя.

— Винаги греша — казва той тихо.

Млъкват за миг.

— Не може ли да се пошегувам? — пита Аня предпазливо.

— Успя ли да разбереш нещо за яхтата и Виула Фернандес?

— Виула и Пенелопе са сестри. Пенелопе и Бьорн Алмскуг имат връзка, или как се казва, заедно са от четири години.

— Да, почти както предполагах.

— Аха. Да продължавам ли, или няма нужда?

Юна не отговаря, само отмята глава назад и вижда, че предното стъкло е покрито с цветен прашец от някакво дърво.

— Виула не е трябвало да бъде на лодката — продължава Аня. — Скарала се е с гаджето си Сергей Ярушенко сутринта и разплакана се е обадила на майка си. Майка й предложила да попита Пенелопе да ги придружи на яхтата.

— Какво знаеш за Пенелопе?

— Всъщност насочих се към жертвата — Виула Фернандес, тъй като…

— Въпреки че убиецът е мислил, че е ликвидирал Пенелопе.

— Чакай, сега пък какви ги говориш, Юна?

— Допуснал е грешка, опитал се е да потули убийството, да го представи като нещастен случай с потънала яхта, но е поставил Виула в грешното легло.

— Защото си е мислил, че Виула е Пенелопе.

— Трябва да разбера всичко за Пенелопе Фернандес и нейното…

— Тя е един от моите идоли — прекъсва го Аня. — Защитничка на мира, живее на „Санкт Полсгатан“ 3.

— Обявихме ги заедно с Бьорн Алмскуг за вътрешно издирване — допълва Юна. — Морски спасители претърсват района около Даларьо с два хеликоптера, но трябва да се организира и спасителен отряд от морската полиция.

— Ще следя събитията.

— Някой трябва също да разпита гаджето на Виула и Бил Першон, рибаря, който я открил на яхтата. Налага се да обсъдим техническата експертиза на лодката и да побързаме с резултатите от Националната криминално-техническа лаборатория.

— Да позвъня ли в Линшьопинг?

— Ще говоря с Ериксон, той ги познава, и без това ще се срещнем, за да огледаме апартамента на Пенелопе.

— Звучиш като главен следовател. Такъв ли си?

17.
Много опасен човек

Лятното небе е все още ведро, но е задушно като пред гръмотевична буря.

Юна Лина и Ериксон паркират пред стария магазин „Уреди за риболов“, който винаги излага снимки на рибари, уловили през седмицата най-голямата сьомга в Стокхолмския приток.

Телефонът иззвънява. Обажда се Клаудия Фернандес. Юна се приближава до стената, застава в тясната сянка до фасадата и отговаря.

— Каза, че мога да се обадя — започва тя с отпаднал глас.

— Разбира се.

— Знам, че казваш така на всички, но си мислех… дъщеря ми, Пенелопе. Имам предвид… трябва да знам, ако откриете нещо, дори и тя да е…

Гласът й се губи.

— Ало? Клаудия?

— Да, съжалявам — шепне тя.

— Аз съм инспектор… опитвам се да разбера дали има престъпление зад случилото се. Спасителите издирват Пенелопе — обяснява Юна.

— Кога ще я открият?

— Обикновено първо обикалят района с хеликоптер… като едновременно с това подготвят спасителен отряд, което отнема малко повече време… но започват с хеликоптерите.

Юна чува, че Клаудия се опитва да сподави плача си.

— Не знам какво да правя… аз… трябва да знам дали мога да направя нещо, дали да продължа да говоря с приятелите й.

— Най-добре е да си останеш вкъщи. Защото Пенелопе може да се опита да се свърже с теб и тогава…

— Тя няма да ми се обади — прекъсва го Клаудия.

— Напротив…

— Винаги съм била прекалено строга с Пени… ядосва ме, не знам защо, аз… не искам да я загубя, не мога да загубя Пенелопе…

Клаудия плаче по телефона, опитва се да се овладее, припряно се извинява и затваря.

Точно срещу магазина „Уреди за риболов“ се намира улицата, на която живее Пенелопе Фернандес: „Санкт Полсгатан“. Юна отива при Ериксон, който го чака пред витрината, която сега е изписана с японски йероглифи и отрупана с комикси. По рафтовете се виждат стотици кукли котки Хелоу Кити с големи, невинни муцуни. Целият магазин е в зашеметяващо крещящ контраст с мърляво кафявия цвят на сградата.

— Нищо и никакво телце, а каква глава — продумва Ериксон и посочва една от куклите, когато Юна застава до него.

— Сладка е — измърморва ченгето.

— Самият аз се оплетох, предпочитам голямо тяло с малка глава — шегува се колегата.

Юна усмихнат го поглежда с крайчеца на окото си и отваря голямата порта. Качват се по стълбите, като следят табелките с имената, ключовете за осветление и задръстените тръби за боклука. Мирише на слънце и прах, на препарат за миене на пода. Ериксон се държи за износените перила, като ги разклаща, и следва запъхтяно Юна. Стигат едновременно до третия етаж и се споглеждат. Лицето на Ериксон потръпва от напрежение, той изтрива потта от челото и се извинява шепнешком:

— Съжалявам.

— Задушничко е днес — казва Юна.

До звънеца са залепени стикери: символи против ядрената енергия, логото за лоялна търговия и емблемата за опазване на мира. Юна набързо поглежда Ериксон и присвива сивите си очи, когато долепя ухо до вратата.

— Чу ли нещо? — шепне Ериксон.

Юна натиска звънеца и пак се ослушва. Изчаква малко и изважда от вътрешния си джоб несесер.

— Май нищо — казва той и внимателно отваря обикновената ключалка.

Открехва вратата, но сякаш се отказва от намерението си и я затваря отново. Без да знае защо, прави знак на Ериксон да остане на мястото си. Отвън се чува мелодийката на буса, който продава сладолед. Ериксон изглежда притеснен и не знае къде да дене ръцете си. Ръцете на Юна изтръпват от лактите нагоре, но той отваря вратата с обичайното си спокойствие и влиза. Вестници, реклами и писма от Лявата партия са пръснати на килима в коридора. Въздухът е застоял, зловонен. Кадифена завеса виси пред гардероба. Нещо просъсква в тръбите на канализацията, нещо бързо тиктака в стената.

Юна непроизволно посяга към оръжието в кобура. Докосва го с върха на пръстите си под сакото, но не го изважда. Погледът се плъзва по кървавочервената завеса, а след това по вратата на кухнята. Сдържа дъха си и се опитва да види през грапавото стъкло на вратата към всекидневната.

Прави крачка напред, макар всъщност да му се иска да избяга, интуицията му подсказва, че трябва да поиска подкрепление. Нещо притъмнява зад грапавото стъкло. Камбанка с малки висящи месингови пръчици се люлее без звън. Юна вижда как прашинките се завъртат в друга посока, как следват промяната в движението на въздуха.

Не е сам в апартамента на Пенелопе.

Сърцето му започва да бие по-бързо. Някой се движи в стаята. Усеща го, поглежда към вратата на кухнята и после всичко отнема само миг. Дюшемето проскърцва. Чува се ритмичният звук на малки, бързи щраквания. Вратата е полуотворена. Вижда движението първо през процепа до пантите. Притиска се до стената като във влаков тунел. Някой в здрача предпазливо се промъква по дългия коридор. Само гръб, рамо, ръка. Фигурата бързо се приближава. Успява да види единствено ножа, приличащ на побелял език. Стрелка се като снаряд, косо отдолу. Ъгълът е толкова неочакван, че не успява да се защити от острието. То прорязва дрехите му и се спира в ръба на пистолета. Иска да удари нападателя, но не го уцелва. Вижда ножа да блясва отново във въздуха и се отдръпва. Този път идва отгоре. Притиска глава до вратата на банята. Дълга дъска от касата се отцепва, когато ножът се забива в дървото. Подхлъзва се и пада, претъркулва се, рита ниско, все едно мете, и достига може би глезена на противника. Изважда пистолета и едновременно освобождава предпазителя. Външната врата е отворена. Бързи стъпки се чуват надолу по стълбата. Изправя се на крака, готов да хукне по петите на непознатия, но спира, щом чува бръмчене зад себе си. Веднага разбира откъде идва то и се втурва към кухнята. Микровълновата печка работи. Пращи и черни искри се мяркат зад стъклото. Кранчетата на четирите котлона на старата газова печка са отворени. Газ струи в стаята. С чувството, че времето минава страшно бавно, Юна се хвърля към микровълновата печка. Таймерът тиктака безмилостно. Пращенето се усилва. Вътре се върти флакон спрей за насекоми. Полицаят издърпва щепсела от контакта и става тихо. Чува се само монотонното свистене на отворените газови клапани. Затваря кранчетата. Повдига му се от миризмата. Отваря прозореца и поглежда флакона. Издут е до краен предел и би могъл да експлодира при най-малкото докосване.

Юна излиза от кухнята. Оглежда набързо апартамента. Стаите са непокътнати. Все още се стеле тежка миризма на газ. Ериксон е залегнал на стълбището пред вратата с цигара в уста.

— Не я палѝ — извиква Юна.

Колегата му се усмихва и махва успокоително.

— Шоколадова е — прошепва той.

Ериксон леко покашля, Юна веднага забелязва локвата кръв до него.

— Кървиш.

— Дреболия. Не знам как го направи, но сряза ахилесовото ми сухожилие.

Юна се обажда на Бърза помощ и сяда до него. Пребледнял е. Пот е избила по бузите му. Личи, че се чувства зле.

— Проряза ме в движение, сякаш… сякаш бях нападнат от дяволски паяк.

Млъкват. Юна си мисли за светкавичните движения зад вратата, за това, как острието се мяташе с изненадваща бързина и целенасоченост.

— Тя вътре ли е? — пъшка Ериксон.

— Не.

Раненият се усмихва облекчено, после става сериозен.

— Но все пак щеше да взриви апартамента?

— Вероятно целеше да заличи следи или някаква форма на съучастничество.

Ериксон се опитва да обели цигарата от хартията, но я изпуска и примигва. Лицето му е сивкавобяло.

— Значи и ти не видя лицето му — казва Юна.

— Не — отвръща колегата отпаднало.

— Все нещо сме забелязали, няма как…

18.
Пожарът

Персоналът на Бърза помощ уверява Ериксон за сетен път, че няма да го изпуснат.

— Мога да вървя — казва той и притваря очи.

Брадичката му потреперва на всяко стъпало.

Юна се връща в апартамента на Пенелопе Фернандес. Отваря всички прозорци, за да се проветри от газта, и сяда на удобния диван с цвят на кайсия.

Ако апартаментът се беше взривил, вероятно щяха да допуснат, че е от изтичането на газ.

Юна си мисли, че фрагментарната памет не изчезва, видяното никога не се губи, трябва само спомените да изплуват от дълбините на съзнанието, като останки от потънал кораб.

„Какво всъщност видях?“

Не беше видял нищо, само бързи движения и бяло острие на нож.

„Това видях, сепва се Юна. Едно нищо.“

Казва си, че тази липса потвърждава усещането за необикновеността на убиеца.

Имат си работа с професионалист, с наемник.

Допускаше го, но след случката вече е убеден.

Сигурен е, че мъжът от коридора е убиецът на Виула. Възнамерявал е да убие Пенелопе, да потопи яхтата и да представи всичко като нещастен случай.

И тук, преди да го изненада, действа по същия начин. Иска да остане незабелязан, да прави каквото е решил, но да го скрие от полицията.

Юна бавно се оглежда, опитвайки се да си изгради цялостна представа.

В апартамента отгоре се чува как деца търкалят топчета по пода. Щяха да попаднат в ада от пламъци, ако не беше издърпал щепсела навреме.

Никога преди не бе нападан толкова целенасочено и брутално. Сигурен е, че завареният в апартамента на защитничката на мира Пенелопе Фернандес тип не е изпълнен с омраза десен екстремист. Тези групи са обвинявани в преднамерено насилие, а той по-скоро е квалифициран специалист, професионален убиец, далеч превъзхождащ подобни формирования.

„Какво правеше тук, пита се Юна. Защо Пенелопе Фернандес, в какво е замесена, какво кипи под повърхността?“

Мисли за непредсказуемите движения, бойната техника, способна да пробие всякакъв вид отбрана, дори тренираната атака и защита на полицията и военните.

Тръпки го побиват, като си представя, че още с първия удар ножът щеше да се забие право в черния му дроб, ако пистолетът не висеше под дясната ръка, и как със следващия щеше да уцели темето му, ако не се беше отдръпнал назад.

Става от дивана и влиза в спалнята. Гледа безупречно опънатото легло, кръста над него.

Мислил си е, че е убил Пенелопе и е искал да го представи като нещастен случай…

Но яхтата остава на повърхността.

Може би е бил прекъснат или е напуснал местопрестъплението, за да се върне по-късно и да довърши започнатото. Едва ли обаче е било в плановете му морската полиция да открие носещата се по вълните яхта с удавената девойка на борда. Настъпило е или объркване, или промяна на плана, навярно е получил нови заповеди, но денонощие и половина след смъртта на Виула се е озовал в апартамента на Пенелопе.

„Трябва да имаш много основателна причина, за да отидеш в апартамента й. Какво те мотивира за подобен риск? Нима нещо в апартамента свързва теб и командира ти с Пенелопе?

Правил си нещо тук, трил си пръстови отпечатъци, компютърни файлове, телефонни съобщения или си взел нещо.

Във всеки случай такова е било намерението ти, но може би те прекъснах с влизането си.

Може би си искал да заличиш следите с помощта на огъня?

Възможно е.“

Сега му е нужен Ериксон. Не може да направи оглед на местопрестъплението без криминалист, няма подходящото оборудване, би могъл да унищожи следи, ако започне да рови в апартамента на своя глава, да замърси ДНК и да пропусне невидими улики.

Приближава се до прозореца и хвърля поглед към улицата и празната маса пред някакво кафене.

Разбира, че се налага да се върне в полицията и да говори с шефа си Карлос Елиасон, да настоява да ръководи разследването, за да му дадат нов криминалист, да получи съдействие, докато Ериксон е в болнични.

Телефонът му иззвънява точно когато е решил да действа както трябва: да говори с Карлос и Йенс Сванейелм и да сформира малък разследващ екип.

— Здравей, Аня.

— Искам да ме придружиш в сауната.

— В сауната?

— Да, не може ли да отидем заедно? Би могъл да ми покажеш какво се прави в истинска финска сауна.

— Аня — казва предпазливо. — Прекарал съм почти целия си живот тук, в Стокхолм.

Минава по коридора и продължава към външната врата.

— Ти си пошведчен финландец, знам аз — не млъква Аня в телефона. — Има ли нещо по-скучно? Защо не си от Салвадор? Чел ли си статиите на Пенелопе Фернандес? Трябваше да я видиш — оня ден направи на пух и прах по телевизията целия шведски оръжеен износ.

Аня все още диша в слушалката, когато Юна излиза от апартамента на Пенелопе Фернандес. Вижда по стълбището кървавите стъпки и потръпва, като се сеща за колегата си с окървавения крак и пребледнялото лице.

„Убиецът си е мислил, че е удавил Пенелопе Фернандес, не излиза от главата му. Част от задачата е била изпълнена. Оставало му е да проникне, неизвестно защо, в апартамента на жертвата. Ако все още е жива, трябва възможно най-бързо да бъде открита, защото много скоро престъпникът ще разбере грешката си и ще поднови преследването.“

— Бьорн и Пенелопе не живеят заедно — казва Аня.

— Разбрах — отвръща Юна.

— Но въпреки това сигурно се обичат — като теб и мен.

— Да.

Юна излиза на жаркото слънце, навън е по-задушно отпреди.

— Можеш ли да ми дадеш адреса на Бьорн?

Пръстите на Аня пробягват по клавиатурата на компютъра.

— Алмскуг, „Понтонйергатан“ 47, етаж втори…

— Ще мина оттам, преди да…

— Чакай — рязко го прекъсва тя. — Не може, не… Чуй, два пъти проверих адреса… Имало е пожар в сградата в петък.

— И в апартамента на Бьорн?

— Целят етаж е изгорял.

19.
Пейзаж от пепел на вълни

Инспектор Юна Лина изкачва стълбите, спира, застава на място и наднича в черна стая. Подът, стените, таванът са покрити със сажди. Вонята е неописуема. От вътрешните стени, които не са носещи, не е останало почти нищо. Черни сталактити се спускат от тавана. Овъглени греди стърчат в пейзажа от пепел на вълни. На места през двойния под се вижда направо долната стая. Вече не е възможно да се разграничи апартаментът на Бьорн Алмскуг на етажа.

Сив найлон е опънат на зейналите прозорци, срещу слънчевата светлина и зелената сграда от другата страна на улицата.

Никой не е пострадал, защото повечето хора са били на работа.

В единайсет и пет бил подаден първият сигнал и макар че пожарната на Кунгсхолмен се намира много близо до блока, огънят бил толкова мощен, че успял да унищожи четири апартамента до основи.

Юна си спомня разговора с разследващия пожари Хасан Сюкюр. Беше категоричен, че имайки предвид скалата на Националната криминално-техническа лаборатория, според резултатите пожарът е започнал в дома на осемдесетгодишната съседка на Бьорн Алмскуг — Лисбет Вирѐн. Тя отишла до съседния магазин, за да вземе печалба от някаква лотария и да купи нови билети, и не могла да си спомни дали не е забравила ютията.

Огънят плъзнал мигновено, по всичко личало, че искрата пламнала във всекидневната, съдейки по остатъците от ютията и дъската за гладене.

Юна оглежда пространството между почернелите апартаменти на етажа. От мебелите са останали само изкривени метални части, хладилник, креват, обгорена вана.

Слиза по стълбите. Стените и таванът са опушени. Спира до ограничителната лента на полицията, обръща се и пак поглежда нагоре към чернилката.

Когато се навежда под лентата, забелязва, че разследващите са изпуснали на пода няколко пакетчета, които се използват за съхранение на летливи вещества. Продължава към облицования в зелен мрамор вход, излиза на улицата, тръгва към полицията, изважда телефона и пак се обажда на Хасан Сюкюр. Той отговаря веднага и намалява звука на радиото.

— Откри ли следи от запалителни течности? — пита Юна. — Изпуснал си няколко пакетчета на стълбището, мислех…

— Всъщност, ако има запалителна течност, тя първа лумва…

— Знам, но това, което…

— Но… въпреки всичко аз успявам да открия следи — продължава Сюкюр. — Често се стича в процепите между дъските на пода, попада между гредите, в стъклената вата или под плочата.

— Но не и тук? — пита Юна, докато продължава надолу по склона на „Хантверкаргатан“.

— Нищо.

— Ако някой обаче знае къде се събира течността, може да я прикрие.

— Естествено… никога не бих допуснал подобна грешка, ако бях пироман — шегува се Хасан.

— Сигурен си, че ютията е причината за пожара в този случай?

— Да, било е злополука.

— Значи си прекратил разследването? — пита Юна.

20.
Къщата

Пенелопе изпада отново в прегръдката на страха. Сякаш я беше отпуснал да си поеме дъх, за да продължи да крещи вътре в нея. Тя изтрива сълзите от лицето си и се опитва да стане. Студена пот се стича надолу между гърдите и под мишниците й. Тялото й трепери от напрежение и болка. Кръвта избива изпод мръсотията по дланите.

— Не можем да останем тук — шепне тя и тегли Бьорн.

В гората е нощ, макар че скоро ще настъпи утро. Отново бързат към брега, далеч от къщата и веселбата.

Възможно най-далеч от преследвача.

Наясно са, че трябва да намерят помощ, да се доберат до телефон.

Гората бавно се разрежда към водата и те отново го удрят на бяг. Между дърветата, на около половин километър, съзират друга къща. Някъде в далечината бръмчи хеликоптер.

Бьорн изглежда замаян, когато го вижда да се подпира на земята или на дърветата, тя се страхува, че няма да има сили да продължи.

Зад тях изпращява клон, сякаш пречупен от тежестта на човек.

Пенелопе се втурва през гората, колкото сила има.

Дърветата оредяват, отново вижда къщата: само на стотина метра. Светлината от прозорците блести върху паркирания червен форд.

Заек подскача над мъха в гъсталака.

Задъхани и плахи, те продължават към чакъления път.

Бодежи пронизват напрегнатите им прасци. Изкачват се по стълбата, отварят външната врата и влизат.

— Ехо? Нуждаем се от помощ… — провиква се Пенелопе.

Вътре е приятно след жегата на слънчевия ден. Бьорн накуцва, голите му крака оставят кървави следи по пода в антрето.

Пенелопе обикаля набързо стаите, но къщата е празна. „Сигурно ще преспят у съседите след купона“, мисли си тя, застава до прозореца и, скрита зад завесата, поглежда навън. Изчаква, но не вижда жива душа да се мярка нито в гората, нито на моравата или на пътя. Може би преследвачът най-сетне е изгубил следите им, може би все още ги чака при другата къща. Връща се в антрето и вижда Бьорн да седи на пода и да разглежда раните по краката си.

— Трябва да потърсиш някакви обувки — казва тя.

Той вдига празен поглед към нея, като че ли не разбира думите й.

— Това не е краят — продължава тя. — Трябва да обуеш нещо.

Бьорн започва да рови в гардероба в антрето между джапанки, гумени ботуши и стари чанти.

Пенелопе избягва прозорците, но се движи бързо, опитвайки се да открие телефон. Търси на масичката в хола, в куфарчето на дивана, в купата на холната маса, между ключове и брошури от „Пътното сдружение“ на канапето в кухнята.

Долавя нещо отвън, спира и се ослушва.

Може би така й се е сторило.

Първите лъчи на слънцето проникват през прозореца. Тя се забързва, приведена към голямата спалня, отваря чекмеджетата на някакъв скрин и вижда поставена в рамка семейна снимка да лежи между бельото.

Портрет, направен в ателие: съпругът, съпругата и двете подрастващи дъщери. Останалите чекмеджета са празни. Отваря гардероба, сваля малкото дрехи от стоманените закачалки, взима черно яке с качулка с тийнейджърски размер и един пуловер.

Чува крана в кухнята да тече и хуква натам. Бьорн пие вода, наведен над мивката. Обул е прокъсани маратонки, по-големи с няколко номера.

„Някой все трябва да ни се притече на помощ, мисли си Пенелопе. Та това е нелепо, къде са се дянали всички хора.“

Отива при любимия си и му дава пуловера. Мъжът се усмихва изненадан, облича дрехата и промърморва, че най-накрая имат малко късмет. В това време на вратата се почуква. Пенелопе се запътва към антрето, като вдига косата си от лицето. Почти е стигнала, когато вижда силуета през матираното стъкло.

Спира веднага и поглежда сянката през замъгления прозорец. Усеща, че няма сили да вдигне ръка и да отвори. Разпознава стойката му, формата на главата и раменете.

Въздухът се изчерпва.

Бавно се оттегля заднешком към кухнята, цялата разтреперана, иска й се да избяга. Гледа прозореца, неясните очертания на лицето, тясната брадичка. Завива й се свят, полита назад, настъпва чанти и ботуши, протяга ръка, за да се подпре на стената, пръстите шарят по тапетите, огледалото се накланя встрани.

Бьорн застава до нея. Държи кухненски нож с широко острие, пребледнял, с полуотворена уста и облещени към прозореца очи.

Пенелопе отстъпва към масата и вижда как дръжката на вратата бавно се спуска надолу. Влиза в банята, завърта крановете и се провиква:

— Влез! Отключено е!

Бьорн се стряска, усеща пулса да бие в главата му, държи ножа пред себе си, готов да се брани, да атакува, когато вижда как преследвачът полека отпуска дръжката. Силуетът изчезва от прозореца, секунди по-късно се чуват стъпки по каменната пътека до къщата. Бьорн поглежда вдясно. Пенелопе излиза от банята. Мъжът сочи прозореца във всекидневната, те се отместват към кухнята и чуват стъпките по дървената веранда, които подминават прозореца и стигат до вратата. Пенелопе се опитва да разбере какво вижда преследвачът, дали ъгълът и светлината са достатъчни, за да се видят извадените обувки в антрето, следите от кръвта на Бьорн по пода. Дъските до стълбите отново проскърцват към задния двор. Той обикаля, скоро ще стигне до прозореца на кухнята. Бьорн и Пенелопе залягат, търкулват се плътно до стената, под прозореца. Опитват се да не мърдат, да дишат тихо. Виждат как се приближава, ръцете му плъзват по перваза и разбират, че наднича в кухнята.

Пенелопе забелязва прозореца, отразен в стъклото на фурната, и преследвача, който оглежда стаята. Мисли си, че би могъл да срещне погледа й, ако погледне към печката. Скоро ще разбере, че се крият вътре.

Лицето от прозореца изчезва, отново се чуват стъпки по верандата и продължават по пътеката към предната част. Бьорн се забързва към кухнята, мълчаливо оставя ножа, завърта ключа в ключалката, бута вратата и се втурва навън.

Пенелопе го следва в хладното утро в градината. Тичат по тревата, покрай компостера към гората. Все още е мрачно, но слабата утринна светлина започва да прониква между дърветата. Страхът е по петите на Пенелопе, тласка я напред, паниката отново се загнездва в гърдите й. Отмества големите клони, прескача ниски храсти и камъни. Встрани зад себе си чува тежкото дишане на Бьорн. А зад него не спира да усеща другия: мъжа, превърнал се в сянка. Той ги следва и тя знае, че ще ги убие, щом ги открие. Спомня си нещо прочетено някъде. Една жена в Руанда се спасила от геноцида на хуту срещу тутси[1] като се криела в блатото и бягала всеки ден, не спирала през всичките месеци на масовото изтребление. Бившите й съседи и приятели я преследвали с мачетета. „Имитирахме антилопите, разказва по-късно в книгата си тя. Ние, които оцеляхме там, в джунглата, имитирахме бягството на антилопите от хищниците. Тичахме, избирахме неочаквани пътища, разделяхме се и сменяхме посоките, за да заблудим преследвачите си.“

Пенелопе знае, че е напълно погрешен начинът, по който Бьорн и тя се опитват да се измъкнат. Бягат без план, без мисъл, а от това ще се възползва само преследвачът им. Бягат напосоки. Искат да се приберат вкъщи, да намерят помощ, да се обадят на полицията. Преследвачът е наясно с това, разбира, че ще търсят хора, които да им помогнат, че ще се насочат към населени места, към брега, за да се измъкнат от острова и да стигнат до дома си.

Пенелопе съдира клина си на паднал клон. Залита няколко крачки, но продължава напред, усеща само болката като пареща примка около крака.

Не бива да спират, усеща вкуса на кръв в устата си. Бьорн се препъва в гъсталака, сменят посоката до голямо, изкоренено дърво, чиято яма е пълна с вода.

Докато тича до Бьорн, страхът извиква рязко и неочаквано един спомен, спомен от уплаха като сегашната. Изведнъж започва да мисли за престоя си в Дарфур, за очите на хората, разликата в погледите на травматизираните, които не издържаха повече и все пак не спираха да се борят, отказваха да се предадат. Никога няма да забрави децата, дошли в Кубум една нощ със зареден револвер. Никога няма да забрави страха, който бе изпитала.

[1] Етнически групи, населяващи Бурунди и Руанда. — Бел.прев. ↑

21.
Тайните служби

Щабът на Тайните служби се намира на третия етаж в голямата сграда на полицията с вход откъм улица „Полхемсгатан“. Чува се свирка от мястото за разходка в ареста на покрива. Шефът на Отдела за сигурност се казва Вернер Зандѐн. Висок мъж с остър нос, малки, черни като въглени очи и много дълбок, басов глас. Седнал е широко разкрачен на стола зад бюрото с вдигната успокояващо ръка. Бледа светлина прониква през малкия прозорец откъм вътрешния двор. Мирише на прах и нажежени крушки. В тази безкрайно скучна стая стои млада жена на име Сага Бауер, комисар, специализирала в групата за борба с тероризма. Тя е само на двайсет и пет, със зелени, жълти и червени панделки, вплетени в дългата руса коса. Прилича на самодива сред ивица светлина на горска полянка. В кобура под разкопчано яке с качулка и щампа на клуба по бокс „Нарва“ носи пистолет с голям калибър.

— Начело съм на случая повече от година — оплаква се тя. — Разузнавах, посветих почивни дни и нощи…

— Но това е нещо друго — прекъсва я шефът с усмивка.

— Моля те, моля те… Не можеш просто пак да ме прецакаш.

— Да те прецакам? Криминалист от Националната полиция е сериозно ранен, инспектор е нападнат, апартаментът е можел да се взриви и…

— Знам, трябва да отида там веднага…

— Вече изпратих Йоран Стуне.

— Йоран Стуне? Работя тук от три години, не съм докарала нищо докрай, в тази област съм експерт. Йоран не знае нищо за това…

— Справи се добре в тунелите.

Сага преглъща, преди да отговори:

— И това беше мой случай, открих връзката между…

Вернер възразява сериозно:

— Но стана опасно и все още смятам, че постъпих правилно.

Лицето й пламва, тя свежда очи, овладява се и се опитва да говори спокойно.

— Ще се справя, всъщност за това съм обучена…

— Да, въпреки че вече прецених друго.

Подръпва носа си, въздиша, качва крака върху кошчето под бюрото.

— Знаеш, че не съм тук в резултат от някакъв план за равнопоставеност — бавно казва Сага. — Не съм тук по квота, бях най-добра в групата на всички тестове, бях най-добрата на стрелба със снайпер, разследвала съм двеста и десет различни…

— Просто се страхувам за теб — тихо отвръща той и среща яркосините й очи.

— Но аз не съм кукла, нито принцеса или фея.

— Но си толкова… толкова…

Вернер силно се изчервява и вдига безпомощно ръце:

— Окей, по дяволите, добре, ти ще водиш предварителното разследване, но и Йоран Стуне ще участва, за да те държи под око.

— Благодаря — усмихва се тя с облекчение.

— Но това не е игра, запомни го — предупреждава я той с басовия си глас. — Сестрата на Пенелопе Фернандес е мъртва, убита, самата тя е изчезнала…

— Забелязах повишената активност на лявоекстремистките групи — казва Сага. — Проверяваме дали Революционният фронт не стои зад кражбата на експлозиви на остров Ваксхолм.

— Най-важно, естествено, е да разберем дали съществува непосредствена заплаха — уточнява Вернер.

— Радикализирането точно сега е доста очебийно — продължава комисарката малко нетърпеливо. — Тъкмо говорих с Данте Ларшон от Военната служба по разузнаване и сигурност. Каза, че очакват саботаж през лятото.

— Нека се концентрираме върху Пенелопе Фернандес — усмихва се Вернер.

— Разбира се — бързо отвръща Сага. — Разбира се.

— Техническото разследване е в сътрудничество с Националната полиция, но, общо взето, тя не бива да се намесва.

Сага Бауер кимва и изчаква миг, преди да зададе въпроса си:

— Ще мога ли да завърша това разследване? Важно е за мен…

— Щом си се хванала на хорото — прекъсва я шефът. — Макар и да нямаме представа къде ще бъде краят, дори не знаем къде е началото.

22.
Непонятното

На „Решюлгатан“ във Вестерос има една много дълга и светеща от белота сграда. Живущите в квартала имат на две крачки училище „Лилхагсскулан“, футболно игрище и тенискорт.

От вход номер 11 излиза младеж с мотоциклетна каска в ръка. Казва се Стефан Бергквист и скоро ще навърши седемнайсет, учи в техникум и живее с майка си и приятеля й.

Има дълга руса коса и сребърна халка на долната устна, облечен е в черна тениска и изсулени дънки, прокъсани от настъпване с маратонките.

Без да бърза, крачи надолу към паркинга, окачва каската на кормилото на мотора и бавно потегля по пътеката около блока, продължава покрай двата реда железопътни релси, под надлеза на Северното шосе, през големия индустриален район и спира до строително бунгало, изрисувано със сини и сребристи графити.

Стефан и приятелите му често се срещат тук и се състезават на пистата покрай насипите, карат върху коловозите и после се връщат на шосе „Терминалвеген“.

Събират се тук от четири години, откакто откриват ключа за бунгалото, скрит на пирон отзад между репеите. Бунгалото е стояло непокътнато близо десет години. Кой знае защо било забравено след голям строеж.

Стефан оставя мотоциклета, отключва катинара под капака, маха стоманеното резе и отваря дървената врата. Влиза, затваря, поглежда часовника на телефона си и вижда, че майка му е звъняла.

Не забелязва, че е наблюдаван от мъж на около шейсетте със сиво велурено яке и светлокафяв панталон. Мъжът стои зад контейнер за боклук до ниската заводска постройка от другата страна на железопътната линия.

Стефан отива до мивката, взима пакета с чипс, който лежи в нея, изсипва последните остатъци в ръката си и ги изяжда.

Светлината в бунгалото влиза през двата прозореца с решетки и изпоцапани стъкла.

Докато чака приятелите си, разглежда едно от старите списания, забравено в купчината над канцеларското шкафче. На заглавната страница на „Лектюр“ под заглавието: „Представи си да те ближат и да ти плащат“ се вижда млада жена с разголена гръд.

Мъжът с велуреното яке хладнокръвно напуска скривалището си, подминава високия електрически стълб с висящи кабели и пресича кафявия насип на двойната железопътна линия. Продължава към мотора на Стефан, вдига стъпенката и го затътря до вратата на бунгалото.

Непознатият се оглежда и слага мотора на земята, натиска го с крак така, че здраво да се вклини във вратата. Отваря капачката на резервоара и оставя бензина да изтече под бунгалото.

Стефан продължава да разгръща старото списание, разглежда избледнелите снимки на жени в затвор. Широко разкрачена блондинка в килия, показваща се на надзирател. Той гледа снимката и се стряска от тракането навън. Ослушва се, струва му се, че долавя стъпки, и бързо затваря списанието.

Мъжът с велуреното яке е извадил червената туба с бензин, скрита от момчетата в гъсталака до бунгалото, и я изпразва наоколо. Едва когато заобикаля отзад, се чуват първите викове отвътре.

Момчето блъска вратата и се опитва да я отвори, стъпките му кънтят по пода, уплашеното му лице се мярка зад мръсния прозорец.

— Отвори вратата, не е забавно! — вика той.

Мъжът с велуреното яке кръжи около бунгалото, излива последния бензин и връща тубата на мястото й.

— Какво правиш? — крещи момчето.

Хвърля се към вратата, опитва с ритници, но е невъзможно да я помръдне. Звъни на майка си, но телефонът й е изключен. Сърцето му ще изскочи от страх, когато се опитва да види нещо през прозорците на сиви райета, мести се от единия на другия.

— Луд ли си?

Изведнъж усеща острата миризма на бензинови пари, тялото му изтръпва от ужас, стомахът му се свива.

— Ей! — вика уплашен. — Знам, че си тук!

Мъжът изважда кибритена кутия от джоба си.

— Какво искаш? Моля те, кажи само какво искаш…

— Ти нямаш вина, но кошмарът е неизбежен — казва мъжът, без да повишава глас, и запалва една клечка.

— Пусни ме! — крещи момчето.

Мъжът хвърля клечката върху мократа трева. Огънят лумва като бързо издуто от вятъра голямо платно. Светлосиният пламък се разпалва с такава сила, че мъжът се дръпва няколко стъпки назад. Момчето вика за помощ. Огънят поглъща бунгалото. Непознатият продължава да се отдалечава, чувства топлината върху лицето си и чува обезумелите викове.

Бунгалото пламва за няколко секунди, стъклата зад решетките се пръсват от топлината.

Момчето надава рев, когато горещината не пощадява косата му.

Мъжът пресича релсите, застава до заводската постройка и гледа как старото бунгало гори като факла.

Минути по-късно от север се задава товарен влак. Бавно навлиза в коловоза, стържейки и скърцайки, редицата кафяви вагони се нижат покрай високите пламъци, докато мъжът със сивото яке изчезва по улица „Стенбюгатан“.

23.
Криминалистите

Въпреки почивните дни шефът на Националната полиция Карлос Елиасон е в кабинета си. Засилващата се стеснителност го кара все повече да избягва неочакваните посещения. Вратата е затворена, лампата над нея свети в червено. Юна чука и отваря с рязко движение.

— Трябва да разбера дали морската полиция е открила нещо — казва той.

Карлос отмества книгата на бюрото си и отговаря спокойно:

— Ти и Ериксон бяхте нападнати, това е шокиращо преживяване и трябва да се погрижите за себе си.

— Ще го направим — казва Юна.

— Търсенето с хеликоптер е приключило.

Юна се напряга.

— Приключило ли? Колко голям район са…

— Не знам — прекъсва го Карлос.

— Кой ръководи операцията?

— Националната полиция няма нищо общо с това — обяснява Карлос. — Морската полиция и…

— Добре е да разберем дали разследваме едно или три убийства — казва Юна остро.

— Юна, в момента не разследваш нищо. Обясних ситуацията на Йенс Сванейелм. Сформираме екип заедно с Тайните служби. От полицията ще влезе Петер Неслунд, Томи Куфоед ще се присъедини от отдел „Убийства“ и…

— Каква ще бъде моята задача?

— Да си вземеш седмица отпуск.

— Не.

— Тогава ще преподаваш в Полицейската академия.

— Не.

— Не се инати — казва Карлос. — Това упорство не е особено подходящо, колкото…

— Не ми пука от теб — прекъсва го Юна. — Защото Пенелопе…

— Не ти пука от мен? — учуден е Карлос. — Аз съм шефът на…

— Пенелопе Фернандес и Бьорн Алмскуг може би са все още живи — продължава Юна твърдо. — Апартаментът му е изгорял и нейният щеше да го последва, ако не бях отишъл там. Мисля, че убиецът търси нещо, което е у тях, мисля, че се е опитал да го изкопчи от Виула, преди да я удави…

— Благодаря — прекъсва го шефът с висок глас. — Благодаря за интересните размишления, но имаме… Не, дай ми една секунда. Знам, че ти е трудно да го приемеш, но има и други полицаи освен теб, Юна. И повечето от тях са наистина кадърни, така да знаеш.

— Съгласен съм — позабавя се Юна с остра нотка в гласа. — Затова трябва да проявяваш загриженост, Карлос.

Юна поглежда кафеникавите петна от кръвта на Ериксон по ръкавите на ризата си.

— Какво искаш да кажеш?

— Срещнах извършителя и мисля, че ще има полицейски жертви в това разследване.

— Бяхте изненадани, разбирам, че е било ужасно…

— Окей — ядосва се Юна.

— Томи Куфоед ще се погрижи за местопрестъплението, а аз ще се обадя на Бритис от Полицейската академия и ще го уведомя, че ще наминеш днес, а следващата седмица ще бъдеш гост лектор — казва Карлос.

Юна излиза от сградата на полицията и се потапя в жегата. Съблича сакото си и забелязва, че някой се приближава отзад, от сенките в парка, по улицата между паркираните коли. Обръща се и вижда майката на Пенелопе: Клаудия Фернандес.

— Юна Лина — казва тя с напрегнат глас.

— Клаудия, как си? — пита той загрижено.

Жената поклаща глава. Очите й са зачервени, лицето — измъчено.

— Открий я, трябва да откриеш момичето ми — казва тя и му подава дебел плик.

Юна отваря плика и вижда, че е пълен с банкноти. Опитва се да й го върне, но тя не го иска.

— Моля те, вземи парите. Това е всичко, което имам — казва жената. — Но ще спечеля още, ще продам къщата, само я намери.

— Клаудия, не мога да взема парите ти — отвръща той.

Измъченото й лице се сбръчква:

— Моля те…

— Вече правим всичко по силите ни.

Юна връща плика на Клаудия, тя го задържа в ръката си, едва продумва, че си отива вкъщи и ще чака до телефона.

После го спира и се опитва отново да обясни:

— Казах й, че не е добре дошла у нас… никога няма да ми се обади.

— Скарали сте се, голяма работа, Клаудия.

— Как можах да й кажа това? Разбираш ли? — пита тя и силно се удря по челото с кокалчетата на пръстите си. — Кой говори така на собственото си дете?

— Лесно е просто да…

Гласът на Юна заглъхва, гърбът му изведнъж плувва в пот, той се опитва да спре откъслечните спомени, които го завладяват.

— Не издържам — казва сподавено Клаудия.

Полицаят хваща ръцете й и повтаря, че прави всичко, което е по силите му.

— Дъщеря ти трябва да се върне — шепне той.

Майката кимва и сетне поемат в различни посоки. Юна се забързва надолу по улица „Бергсгатан“, поглеждайки към небето, докато върви към колата си. Слънчево е, стеле се лека мараня и все още е много задушно. Миналото лято седеше в болницата и държеше ръката на майка си. Както винаги си говореха на фински. Каза й, че ще отидат в Карелия веднага щом се почувства по-добре. Беше родена там, в малко село, което за разлика от много други не беше изгорено от руснаците по време на Втората световна война. Беше отговорила, че ще е по-добре той да отиде там заедно с някого, който му е близък.

Юна купува бутилка „Пелегрино“ от близкото кафене и я изпива, преди да седне в нагорещената кола. Кормилото пари, седалката изгаря гърба му. Вместо да тръгне към Полицейската академия, се връща на „Св. Полсгатан“ 3, в апартамента на изчезналата Пенелопе Фернандес. Мисли за мъжа, когото срещна там. Странно бързи и отмерени бяха движенията му, ножът беше като жив.

Около вратата е опъната синьо-бяла найлонова лента, на която е изписано „полиция“ и „не преминавай“.

Показва картата си на униформения полицай и се здрависва с него. Срещали са се, но никога не са работили заедно.

— Топло е днес — казва Юна.

— Шегуваш се — отвръща полицаят.

— Колко криминалисти са на местопрестъплението? — пита инспекторът и кимва нагоре към стълбището.

— Един от нашите и трима от Тайните — усмихнат отговаря патрулът. — Искат да се доберат до ДНК възможно най-бързо.

— Нищо няма да открият — казва Юна почти на себе си и тръгва нагоре по стълбите.

Пред вратата на апартамента на третия етаж стои Мелкер Янос, по-възрастен колега. Юна си го спомня от студентските години като сприхав и неприятен човек. Тогава се издигаше в кариерата си, но горчивият развод и периодичната злоупотреба с алкохол го върнаха стъпка по стъпка към предишния патрулиращ полицай.

Поздравява Юна рязко и раздразнено и му отваря вратата с иронично сервилен жест.

— Благодаря — казва Юна, без да очаква отговор.

Зад вратата е Томи Куфоед, криминалистът координатор от отдел „Убийства“. Движи се приведен и недоволен. Стига едва до гърдите на Юна. Когато погледите им се срещат, отваря уста в щастлива, почти по детски, усмивка.

— Юна, радвам се да те видя. Не трябваше ли да си в академията?

— Сбърках посоката.

— Хубаво.

— Откри ли нещо? — пита Юна.

— Идентифицирахме всички следи от обувките в антрето.

— Да, със сигурност съвпадат с моите — продължава Юна и му подава ръка.

— И със следите на нападателя — допълва Куфоед с още по-широка усмивка. — Взехме няколко отпечатъка. Движел се е дяволски странно, нали?

— Да — кратко потвърждава Юна.

На пода в антрето са пръснати плоскости, които да пазят следите, докато ги обработят. На статив е поставена камера с обектив, насочен към пода. В ъгъла стои силна лампа с алуминиев плафон и кабел, завит наоколо. Криминалистите са търсили невидими стъпки със светлина, минаваща почти паралелно на пода. Отделили са ги електростатично и са маркирали тези на извършителя от кухнята и антрето.

Юна си мисли, че подобна прецизност е излишна, тъй като обувките, ръкавиците и дрехите на нападателя най-вероятно вече са унищожени.

— Как тичаше всъщност? — пита Куфоед и сочи маркировките. — Там, там… косо там и после нищо дотук.

— Пропуснал си един отпечатък — леко се усмихва Юна.

— Мамка му.

— Там — сочи финландецът.

— Къде?

— На стената.

— По дяволите.

Може би на седемдесет сантиметра от пода едва се вижда следа върху светлосивия тапет. Томи Куфоед вика колегата си и го моли да направи желатинов отпечатък.

— Вече може ли да се ходи по пода? — пита Юна.

— Само ако не стъпваш по стените — изсумтява Куфоед.

24.
Нещото

В кухнята стои мъж в дънки и светлокафяв блейзър с кожени кръпки на лактите. Той приглажда русите си мустаци, говори високо и сочи микровълновата печка. Юна влиза и вижда криминалист с маска и ръкавици да опакова смачкания флакон в книжен пакет, прегъва го два пъти, залепва го с тиксо и го надписва.

— Ти си Юна Лина, нали? — пита мъжът с русите мустаци. — Ако си толкова добър, колкото всички разправят, трябва да се присъединиш към нас.

Здрависват се.

— Йоран Стуне, Тайните служби — казва мъжът със самочувствие.

— Ти ли ръководиш предварителното разследване?

— Да, аз… или официално е Сага Бауер, заради статистиката — подхилва се той.

— Срещал съм Сага Бауер — казва Юна. — Изглежда способна да…

— Нали? — залива се от смях Йоран Стуне и после млъква.

Юна поглежда през прозореца, мисли за яхтата и се опитва да разбере кой или кои убийци са получили задачата да я ликвидират. Съзнава, че разследването се намира в прекалено ранна фаза, за да могат да се правят заключения, но винаги е добре да се работи в хипотетична последователност. „Единственият, към когото се е стремял извършителят, най-вероятно е била Пенелопе, мисли си Юна. И единствения, когото навярно не е имал намерение да убие, е била Виула, тъй като не е могъл да прогнозира, че тя ще бъде на яхтата — присъствието й е било нелепа случайност“, казва си Юна, напуска кухнята и продължава към спалнята.

Леглото е оправено, кувертюрата със сметанов цвят е опъната. Сага Бауер от Тайните служби стои пред лаптопа до перваза на прозореца и говори по телефона. Юна си я спомня от семинар за борба с тероризма.

Комисарят сяда на леглото и се опитва отново да се съсредоточи. Мислено поставя Виула и Пенелопе пред себе си, а до тях нарежда гаджето Бьорн. „Не може всички да са били на яхтата, когато е убита Виула, разсъждава Юна. Тогава убиецът не би допуснал грешка. Щеше да се качи на борда в открито море и да убие и тримата, да ги сложи в техните легла и да потопи яхтата. Грешката изключва присъствието на Пенелопе. Двойката вероятно е била някъде другаде.“

Юна става, излиза от спалнята и влиза във всекидневната. Оглежда монтирания на стената телевизор, дивана с червено одеяло, модерната маса със струпани списание „Урдфронт“ и вестник „Екзит“. Продължава към библиотеката, която заема цяла стена, спира се и се замисля за яхтата и предумишлено смачканите кабели в машинното, за пълнежа на възглавницата, изваден, за да се запали, и измъкнатата намотка от маркуча на горивната помпа. Но яхтата не потъва. Моторът сигурно не е успял да работи достатъчно дълго.

Повече не може да става дума за случайности.

Апартаментът на Бьорн е изгорен до основи, в същия ден е убита Виула и ако яхтата не е била изоставена, резервоарът е щял да гръмне.

По-късно убиецът се опитва да предизвика газова експлозия в апартамента на Пенелопе.

Апартаментът на Бьорн, яхтата, апартаментът на Пенелопе.

„Търсил е нещо, което е у Бьорн и Пенелопе. Преровил е първо дома на Бьорн и след като не е открил нещото, което е търсил, го е запалил и е тръгнал подир яхтата, когато и на нея нищо не е открил, се е опитал да накара Виула да говори, но след като не получил отговор, е тръгнал към апартамента на Пенелопе.“

Юна взима чифт предпазни ръкавици от една картонена кутия, застава до библиотеката и поглежда тънкия слой прах пред книгите. Забелязва, че пред някои не е прашно, сигурно защото са били вадени през последните седмици.

— Не те искам тук — казва Сага Бауер зад него. — Това е моето разследване.

— Тръгвам си, но първо трябва да открия нещо — приглушено отвръща Юна.

— Пет минути — настоява тя.

Той се обръща:

— Може ли да снимате книгите?

— Вече са снимани — отсича тя.

— Отгоре, така че да се вижда прахта — невъзмутимо настоява той.

Полицайката разбира какво има предвид и без да възрази, взима фотоапарата от криминалиста, снима рафтовете, които достига, а после му разрешава да прегледа книгите на долните пет реда.

Юна изважда „Капиталът“ на Карл Маркс, разгръща книгата и вижда множество подчертавания и бележки в полето. Наднича в празното място, но не забелязва нищо. Връща книгата обратно. Погледът му се спира на биография на Улрике Майнхоф, разкъсана антология със заглавие „Ключови текстове за жени политици“, и събраните произведения на Бертолт Брехт.

На предпоследния ред изведнъж открива три книги, очевидно вадени наскоро от библиотеката.

Няма прахоляк пред тях.

„Хитростта на антилопите“, свидетелство за геноцида в Руанда, стихосбирката на Пабло Неруда „Сто сонета за любовта“ и „Идейно исторически корени на шведската расова биология“.

Разлиства ги една по една и когато разтваря „Идейно исторически корени на шведската расова биология“, оттам изпада една снимка. Вдига я от пода. Черно-бял образ на сериозно момиче със стегната плитка. Веднага разпознава Клаудия Фернандес. Не е на повече от петнайсет години и поразяващо прилича на дъщерите си.

„Но кой би сложил снимка на майка си в книга за расова биология?“, мисли си той и я обръща.

Някой е написал с молив на гърба: No estés lejos de mi un solo dia.

Без съмнение е стих: Не бъдете далеч от мен, нито ден.

Взима отново стихосбирката на Неруда, разгръща я и скоро открива цялата строфа: No estés lejos de mi un solo dia, porque cómo, porque, no sé decirlo, es largo el dia, y te estaré esperando como en las estaciones cuando en alguna parte se durmieron los trenes.[1]

„Снимката трябва да е лежала в книгата на Неруда. Там й е мястото“, говори на себе си.

„Но ако убиецът е търсил нещо в книгите, може да е изпаднала. Стоял е тук, гледал е прахта по рафтовете като мен и бързо е прелиствал книгите, изваждани през последните седмици. Видял е падналата на пода снимка, върнал я е обратно, но в погрешната книга.“

Юна притваря очи.

„Сигурно е така“, върти се в главата му.

Убиецът е претърсвал книгите.

Ако знае какво търси, значи нещото се намира между страниците на книга.

Какво е то в такъв случай?

Писмо или завещание, снимка, изповед.

Може би компактдиск или дивиди, флашка или симкарта.

[1] Не стой далеч от мен нито един-единствен ден, защото как, защото,/не мога да го кажа, дълъг е денят, и ще те чакам като на/гарите, когато някъде заспиват влаковете (прев. от испански Боряна Дукова). ↑

25.
Детето на стълбите

Юна излиза от всекидневната и надниква в банята, която в момента снимат в детайли. Продължава към антрето, излиза през входната врата на стълбището и спира пред гъстата решетка на асансьорната шахта.

На вратата до асансьора пише „Нилсон“. Вдига ръка и почуква, изчаква. Отвътре се чуват стъпки. Закръглена жена на около шейсетте открехва вратата и поглежда навън.

— Здравейте, казвам се Юна Лина, аз съм следовател…

— Нали казах, че не съм видяла лицето му — прекъсва го непознатата.

— Нима полицията вече е била тук? Не знаех.

Тя отваря вратата и двете котки, които лежат на телефонната масичка, скачат на пода и изчезват навътре в апартамента.

— Беше с маска на Дракула — казва жената припряно, сякаш го е обяснявала многократно преди.

— Кой?

— Кой? — промърморва тя и влиза в апартамента.

След миг се връща с пожълтяла изрезка от вестник.

Юна поглежда двайсетгодишната статия за ексхибиционист, предрешен като Дракула, блудствал с жени в квартал Сьодермалм.

— Беше гол-голеничък отдолу…

— Но аз мислех…

— Не че го гледах — продължава тя. — Но вече ви разказах всичко това.

Юна я поглежда и се усмихва.

— Мислех да попитам за нещо съвсем различно.

Жената се вторачва:

— С това трябваше да започнете.

— Мисля си дали познавате Пенелопе Фернандес, съседката ви, която…

— Тя ми е като внучка — прекъсва го жената. — Толкова чудесна, толкова приятна, сладка и…

Изведнъж млъква и после пита тихо:

— Мъртва ли е?

— Защо питате?

— Защото полицията идва тук и задава неприятни въпроси — отвръща тя.

— А дали сте видели да е имала необичайно посещение през последните дни?

— Нима защото съм стара, си мислите, че слухтя и пиша бележки.

— Не, но допускам, че случайно може да сте видели нещо.

— Но не съм.

— Тогава случило ли се е нещо друго, нещо необичайно?

— Съвсем не. Момичето е добре възпитано и примерно.

Юна благодари за разговора, казва, че може би ще се върне с още въпроси, и после се отмества, за да може жената да затвори вратата.

На третия етаж няма други апартаменти. Тръгва нагоре по стълбите. По средата вижда седнало дете. Прилича на осемгодишно момиченце, с късо подстригана коса, облечено в дънки и овехтяла маркова блуза „Хели-Хансен“. В скута си държи найлонова торбичка с бутилка газирана минерална вода „Рамльоса“ с почти обелен етикет и половин хляб.

Юна спира до детето, което го гледа срамежливо.

— Здравей — казва той. — Как се казваш?

— Миа.

— Аз съм Юна.

Забелязва, че момичето има сенки от мръсотия под брадичката, по тънката шия.

— Имаш ли пистолет? — пита тя.

— Защо питаш?

— Каза на Ела, че си полицай.

— Така е — инспектор съм.

— Имаш ли пистолет?

— Да, имам — равнодушно отговаря Юна. — Искаш ли да го пробваш?

Детето го поглежда изненадано.

— Шегуваш се.

— Да — усмихва се Юна.

Детето се засмива.

— Защо седиш на стълбите? — пита той.

— Харесва ми, мога да чуя това-онова.

Юна сяда до детето.

— Какво чуваш? — пита спокойно.

— Сега чух, че си полицай и че Ела те излъга.

— За какво ме излъга?

— Че харесва Пенелопе — казва Миа.

— Не я ли харесва?

— Слага котешки лайна в пощенската й кутия.

— Защо?

Детето свива рамене и шари с пръсти по торбичката.

— Не знам.

— Какво мислиш за Пенелопе?

— Казва ми „здравей“.

— Но не я познаваш?

— Не.

Юна се оглежда.

— На стълбите ли живееш?

Момичето отговаря с полуусмивка:

— Не, живея на първия етаж с майка си.

— Но прекарваш доста време на стълбището.

Миа свива рамене.

— Най-често.

— Спиш ли тук?

Момичето опипва етикета на бутилката и отвръща кратко:

— Понякога.

— В петък — бавно казва Юна — рано сутринта Пенелопе е излязла от къщи. Взела е такси.

— Нямаше късмет — бързо вметва детето. — Изпусна Бьорн за секунди, дойде точно когато беше тръгнала. Казах му, че е тръгнала.

— Какво отговори той?

— Че е без значение, щял само да вземе нещо.

— Да вземе нещо?

Миа кимва.

— Често ми дава телефона си да си играя, но този път бързаше много, само влезе в апартамента и излезе почти веднага, заключи и хукна надолу по стълбите.

— Видя ли какво взе?

— Не.

— Какво стана след това?

— Нищо, отидох на училище в девет без петнайсет.

— А след училището, вечерта? Случи ли се нещо тогава?

Миа присвива рамене:

— Майка ми я нямаше, така че си бях вкъщи. Ядох макарони и гледах телевизия.

— А вчера?

— И вчера я нямаше и си бях у дома.

— Значи не си видяла кой влиза и кой излиза.

— Не.

Юна изважда визитката си и написва телефонен номер.

— Виж, Миа — казва той. — Това са два наистина полезни телефонни номера. Единият е мой.

Сочи напечатания номер на визитката с логото на полицията.

— Обади ми се, ако имаш нужда от помощ, ако някой се държи лошо с теб. А другият, който съм написал тук, 0200–230 230 е телефонът за детски оплаквания. Можеш да се обадиш винаги когато пожелаеш, и да говориш за каквото поискаш.

— Окей — шепне Миа и взима визитката.

— Не я изхвърляй, след като си тръгна — казва Юна. — Защото дори и да не искаш да позвъниш сега, може да ти се прииска някой друг път.

— Бьорн държеше ръката си така, когато изчезна — казва Миа и слага ръка на корема си.

— Като че го боли?

— Да.

26.
Една длан

Юна чука на останалите врати, но не научава нищо друго, освен че Пенелопе била кротка и почти срамежлива съседка, която участвала в годишните почиствания и събрания, но нищо повече. След това се връща по стълбите на третия етаж.

Вратата на апартамента на Пенелопе стои отворена. Криминалист от Тайните служби току-що е разглобил ключалката и е прибрал патрона в книжен плик.

Юна влиза, застава отстрани и следи съдебномедицинската експертиза. Обича да гледа как работят криминалистите, как системно снимат всичко, съхраняват следи и внимателно описват в протокола всеки етап. С напредването на разследването на местопрестъплението постепенно се унищожават следите. Постепенно се замърсява и се руши пласт по пласт. Важно е да се унищожават в правилна последователност, така че да се запазят всички доказателства и ключове към възстановяването.

Юна шари с поглед в добре почистения апартамент на Пенелопе Фернандес. Какво е правил Бьорн Алмскуг тук? Дошъл е веднага, след като тя е излязла. Сякаш е стоял скрит до вратата и е чакал да тръгне.

Може да е чиста случайност, но е възможно да не е искал да я срещне.

Бързал, срещнал детето на стълбите, нямал време да говори с него, обяснил, че ще вземе нещо, и останал в апартамента само няколко минути.

Вероятно го е взел, както е казал на момичето. Може би е забравил ключа за яхтата или нещо друго, което е пъхнал в джоба си. Или пък е оставил нещо. А може да е искал само да погледне, да провери нещо, да потърси телефонен номер.

Юна влиза в кухнята и се оглежда.

— Проверихте ли хладилника?

Млад мъж с козя брадичка вдига поглед:

— Гладен ли си? — пита на подчертан диалект от областта Даларна.

— Добро място за криене на неща — сухо отвръща Юна.

— Още не сме стигнали до него — казва мъжът.

Юна се връща във всекидневната и забелязва, че Сага все още говори пред диктофон в единия ъгъл на стаята.

Томи Куфоед налага самозалепваща се лента с взети влакна върху прозрачно фолио.

— Открихте ли нещо неочаквано? — пита Юна.

— Неочаквано? Да, стъпка на стената…

— Но нищо друго?

— Важното излиза на бял свят в лабораторията в Линшьопинг.

— Ще имаме ли становище до седмица? — пита Юна.

— Ако дяволски ги пришпорим — отговаря криминалистът и свива рамене. — Тъкмо щях да погледна лайстната, в която се е забил ножът, ще направя отливка на острието.

— Откажи се — мърмори Юна.

Куфоед мисли, че се шегува, и се разсмива, но после става сериозен:

— Успя ли да видиш ножа — от въглеродна стомана ли беше?

— Не, острието беше по-светло, може би фритован волфрамов карбид, предпочитан от някои. Но това няма да те доведе до никъде.

— Кое?

— Следите от местопрестъплението — отвръща Юна. — Няма да открием ДНК или пръстови отпечатъци, които уличават извършителя.

— Тогава какво ще правим?

— Мисля, че е дошъл тук, за да търси нещо, а също, че го прекъснахме, преди да го е намерил.

— Имаш предвид, че то е все още тук? — пита Куфоед.

— Много е възможно — отвръща Юна.

— Но нямаш представа какво е?

— Побира се в книга.

Гранитеносивият поглед на Юна се отразява за кратко в кафявите очи на Куфоед. Йоран Стуне от Тайните служби снима вратата на банята: страните, касата и пантите. После сяда на пода, за да хване тавана. Юна се кани да отвори вратата на всекидневната, за да го помоли да направи няколко снимки на списанията върху холната маса, когато проблясва светкавица. Светлината го изненадва. Притъмнява му пред очите. Четири бели точки плъзват през отблясъка, след тях се появява светлосиня длан с оттенък на горящ петрол. Юна примигва и не разбира откъде се появява ръката.

— Йоран — провиква се той през стъклената врата към антрето. — Направи още една снимка!

Всички в апартамента спират работа. Момчето с диалекта от Даларна подава глава от кухнята, мъжът, застанал до входната врата, зяпва с интерес към Юна. Томи Куфоед сваля маската от лицето си и се почесва по врата. Йоран Стуне все още седи на пода с въпросителна физиономия.

— Точно както го направи — сочи Юна. — Снимай пак тавана на банята.

Йоран Стуне свива рамене, вдига фотоапарата и прави нова снимка. Проблясъкът се появява отново и Юна усеща как зениците му се свиват и сълзите му потичат. Затваря очи и вижда още веднъж черен квадрат. Разбира, че това е стъклото на вратата. Заради отблясъка се бе превърнало в негатив.

В средата на квадрата се виждат четири бели петна, а до тях се прокрадва светлосиня ръка.

Знаеше, че вече я беше видял.

Юна примигва, възвръща зрението си и тръгва право към стъклената врата. Остатъците от четири къса тиксо образуват правоъгълник, а до тях има отпечатък на длан върху стъклото.

Томи Куфоед пристъпва и застава до Юна.

— Отпечатък — казва той.

— Можеш ли да го отделиш? — пита Юна.

— Йоран — казва Куфоед. — Трябва да направиш снимка.

Йоран Стуне се надига от пода и, тананикайки си, се приближава с фотоапарата и поглежда отпечатъка.

— Да, някой е плескал тук — казва високо той и прави четири снимки.

Дръпва се встрани и чака Томи Куфоед да обработи отпечатъка с цианоакрилат, свързващ соли и влага, а после с Basic Yellow 40.

Минават няколко секунди и Йоран прави още две снимки.

— Пипнах те — шепне Куфоед на отпечатъка и го вдига внимателно с пластмаса за картографиране.

— Можеш ли да го провериш веднага? — пита Юна.

Томи Куфоед взима отпечатъка и отива в кухнята. Юна остава и се взира в четирите къса тиксо на стъклото. Зад единия има късче хартия. Лицето, оставило отпечатъка, не е имало време внимателно да отлепи тиксото, а е дръпнало хартията, така че едното от ъгълчетата е останало.

Юна поглежда отблизо скъсаното ъгълче. Това не е обикновена хартия, отбелязва той, а фотографска, за отпечатване на цветни снимки.

„Фотография, залепена на стъклото, за да бъде разгледана и обмислена. Изведнъж нещата са се развили прекалено бързо, нямало е време да бъде свалена внимателно, вместо това някой се е втурнал към вратата, облегнал е ръка на стъклото и я е откъснал от тиксото.“

— Бьорн — тихо казва Юна.

„Сигурно е взел тази снимка. Не е държал ръка на корема, защото го е болял, а защото я е крил под якето.“

Юна отмества глава встрани, за да види по-добре отпечатъка върху стъклото в отражението на светлината, тънките линии на дланта.

Папиларните линии на човек никога не се променят, не остаряват. За разлика от ДНК дори и еднояйчните близнаци нямат еднакви пръстови отпечатъци.

Юна чува бързи стъпки зад себе си и се обръща.

— Трябва да спреш, по дяволите — крещи Сага Бауер. — Това е моето разследване. Нямаш право, за бога, дори да бъдеш тук!

— Искам само…

— Млъквай — прекъсва го тя. — Току-що говорих с Петер Неслунд. Нямаш работа тук, нямаш разрешение да бъдеш тук.

— Знам, скоро си тръгвам — казва той и отново поглежда стъклото.

— Проклет Юна Лина — тихо произнася тя. — Не можеш да идваш тук и да докосваш късчетата тиксо…

— На стъклото е имало снимка — спокойно отвръща той. — Някой я е отскубнал, навел се е над стола, подпрял се е с ръка и е дръпнал снимката.

Тя го гледа с неприязън и Юна забелязва, че през лявата й вежда минава бял белег.

— Напълно съм способна да поема това разследване — упорства тя.

— Отпечатъкът вероятно е на Бьорн Алмскуг — казва той и се запътва към кухнята.

— Сбърка посоката, Юна.

Той продължава, без да й обръща внимание.

— Това е моето разследване — продължава да вика тя.

Техниците са оформили работен кът в средата. Два стола и маса с компютър, скенер и принтер. Томи Куфоед стои зад Йоран Стуне, който е свързал апарата с компютъра. Прехвърлили са отпечатъка и правят първото сравнение.

Сага следва Юна.

— Какво виждате? — пита Юна, без да обръща внимание на Сага.

— Не говорете с Юна — намесва се тя.

Томи Куфоед вдига поглед.

— Не ставай смешна, Сага — казва той и се обръща към Юна. — Този път нямахме късмет, отпечатъкът е на Бьорн Алмскуг, гаджето на Пенелопе.

— Той е в списъка на заподозрените — посочва Йоран Стуне.

— В какво е заподозрян? — пита Юна.

— Агресивно поведение, насилие над служител — отговаря Йоран.

— В най-лош вариант — шегува се Куфоед. — Вероятно е участвал в демонстрации.

— Забавно — подмята Йоран Стуне кисело. — Но не всички от колегите се възхищават на размириците и саботажите на левите и…

— Имаш предвид себе си — прекъсва го Куфоед.

— Имам предвид мобилизацията за борба с безредиците — ехидно се усмихва Йоран.

— Какво? — пита Юна. — Какво искаш да кажеш? Не успях да проследя действия на полицията — какво се е случило?

27.
Екстремистите

Шефът на националната полиция Карлос Елиасон се стряска и изпуска повече храна за риби в аквариума, когато Юна Лина отваря вратата.

— Защо няма да има спасителен отряд? — пита остро той. — Става дума за два живота, а не могат да ни изпратят няколко лодки.

— Морската полиция преценява за себе си, знаеш го много добре — отвръща Карлос. — Претърсили са целия район с хеликоптер и са единодушни: Пенелопе Фернандес и Бьорн Алмскуг или са мъртви, или не искат да бъдат открити… и нито една от алтернативите не предполага спешно сформиране на спасителен отряд.

— Държат нещо, което убиецът търси, и аз всъщност смятам…

— Безсмислено е да гадаем… Не знаем какво се е случило, Юна. Тайните служби сякаш си мислят, че младежите са потънали вдън земя или че си седят във влака за Амстердам…

— Престани с това — прекъсва го Юна, повишавайки глас. — Не можеш да слушаш Тайните служби, когато става въпрос за…

— Случаят е техен.

— Защо? Защо да е техен? Бьорн Алмскуг е бил заподозрян в гражданско неподчинение. Това не означава нищо, абсолютно нищо.

— Говорих с Вернер Зандѐн и той спомена, че Пенелопе Фернандес е била свързана с лявоекстремистки групи.

— Възможно е, но съм сигурен, че това убийство е свързано с други неща — инати се Юна.

— Разбира се! Разбира се, че си сигурен — повишава тон Карлос.

— Още не зная с какво, но човекът, когото срещнах в апартамента на Пенелопе, беше професионален убиец, а не някой, който…

— Изглежда Тайните служби си мислят, че Пенелопе и Бьорн планират атентат.

— Нима Пенелопе Фернандес би могла да бъде терорист? — пита Юна с изненада. — Чел ли си статиите й, тя е пацифист и се разграничава от…

— Вчера… — прекъсва го Карлос. — Вчера Тайните служби са задържали един от „Бригадата“ точно когато бил на път към апартамента й.

— Дори не знам какво представлява тази „Бригада“.

— Бойно ляво движение… Свързано е донякъде с Антифашистка акция и Революционен фронт, но е самостоятелно… идеологически се нарежда до фракцията Червената армия и иска да бъде толкова оперативно, колкото Мосад.

— Въпреки че това не е вярно — казва Юна.

— Ти не искаш да е вярно, но това е друго нещо — противи се Карлос. — Като му дойде времето, ще сформираме спасителен отряд и ще поставим на карта всички течения, ще претърсим дъното, а може и да пуснем водолази.

— Добре — шепне Юна.

— Остава да разберем защо са убити… или защо и къде се крият.

Юна отваря вратата към коридора, но спира и отново се обръща към Карлос:

— Какво стана с момчето от „Бригадата“, опитало се да влезе в апартамента на Пенелопе?

— Пуснали са го — отвръща Карлос.

— Разбрали ли са какво е търсил там? — пита Юна.

— Просто на гости.

— На гости — въздиша полицаят. — Тайните служби само това ли са узнали?

— Не можеш да разследваш „Бригадата“ — казва Карлос с внезапно безпокойство в гласа. — Надявам се, че разбираш?

Юна излиза от стаята и щом се озовава в коридора, изважда телефона си. Чува Карлос да вика, че това е заповед, че не му е позволено да навлиза в територията на Тайните служби. Юна се отдалечава, търси номера на Натан Полок, позвънява и чака.

— Полок — отговаря Натан.

— Какво знаеш за „Бригадата“? — пита Юна, докато отваря вратата на асансьора.

— В продължение на няколко години Тайните служби се опитват да проникнат и да картографират бойните леви групировки в Стокхолм, Гьотеборг и Малмьо. Не знам дали „Бригадата“ е толкова опасна, но секретните части си мислят, че имат оръжие и експлозиви. Във всеки случай доста от членовете й са израснали в поправителни домове и имат присъди за насилие.

Асансьорът заскърцва надолу.

— Разбрах, че Тайните са заловили около апартамента на Пенелопе Фернандес лице, директно свързано с „Бригадата“.

— Казва се Даниел Марклунд, от най-тесния кръг — отговаря Натан.

— Какво знаеш за него?

— Немного. Има условна присъда за вандализъм и незаконно компютърно проникване.

— Какво е правил у Пенелопе? — пита Юна.

Асансьорът спира и вратата се отваря.

— Не беше въоръжен — започва Натан. — Настоя за адвокат при първоначалния разпит, не отговори на никакви въпроси и бе освободен същия ден.

— Значи не знаем нищо?

— Не.

— Как да го открия? — пита Юна.

— Няма домашен адрес — пояснява Натан. — Според Тайните живее заедно с най-доверените членове в помещенията на „Бригадата“ в район Зинкенсдам.

28.
„Бригадата“

Юна Лина си мисли за Диса докато върви с широки крачки към гаража под парка на кметството, и изведнъж го обзема копнеж по нея. Изпитва желание да докосне тънките й ръце, да усети уханието на меката й коса. Странно спокойствие го завладява, когато я слуша да говори за археологическите си находки, за кости, макар да не става дума за престъпления, за останки от хора, живели толкова отдавна.

Мисли си, че трябва да говори с Диса, че вече от доста време е прекалено зает. Слиза към гаража и минава между паркираните коли, когато долавя движение зад една бетонна колона. Някой чака до волвото му. Различава силует, почти скрит зад съседния микробус. Не се чува нищо освен бученето на огромните отдушници.

— Много си бърз — вика Юна.

— Телепортирах се — отговаря Полок.

Юна спира, затваря очи и притиска с пръсти слепоочията си.

— Глава ли те боли? — пита Полок.

— Спя малко напоследък.

Сядат в колата и затварят вратите, Юна завърта ключа, танго от Астор Пиацола зазвучава в тонколоните. Полок леко засилва звука: сякаш две цигулки кръжат една до друга.

— Знаеш, че не си получил информацията от мен — казва Натан.

— Да — отвръща Юна.

— Току-що научих, че разузнаването възнамерява да използва незаконното проникване на Даниел Марклунд у Пенелопе и да нахлуе в помещенията им.

— Трябва да говоря с него преди това.

— Тогава нямаш много време — казва Натан.

Юна дава на заден, обръща и подкарва по стръмното навън от гаража.

— Колко имам? — пита Юна и завива надясно по улица „Кунгсхолмсгатан“.

— Мисля, че вече са на път.

— Покажи ми входа на „Бригадата“ и можеш да се връщаш в полицията ни лук ял, ни лук мирисал — казва Юна.

— Какъв е планът ти?

— План ли? — пита Юна на шега.

Натан се смее.

— Планът е просто да разбера какво е правил Даниел Марклунд в апартамента на Пенелопе — обяснява Юна. — Той може би знае нещо.

— Но…

— Не вярвам да е случайно, че „Бригадата“ се опитва да се промъкне в апартамента й точно сега. Тайните служби, изглежда, са убедени, че лявоекстремистите планират атентат, но…

— Винаги това подозират, такава е работата им — подсмихва се Полок.

— Аз все пак ще говоря с Даниел Марклунд, преди да се оттегля от случая.

— Но дори и да изпревариш момчетата от разузнаването, не е сигурно дали „Бригадата“ ще иска да говори с теб.

29.
Отрядът за бързо реагиране

Сага Бауер пъха тринайсет патрона в пълнителя и прибира големия черен пистолет „Глок 21“, 45-и калибър.

Тайните служби ще щурмуват щаба на „Бригадата“ в Сьодермалм.

Тя седи заедно с трима колеги в минибус на улица „Хорнсгатан“ пред Народната опера. Всички са в цивилно облекло и след петнайсет минути ще влязат в закусвалня „Наган“, за да изчакат бойния отряд.

През последните месеци разузнаването докладва за повишена активност на левите екстремисти в Стокхолм. Може да се касае и за чиста случайност, но най-добрите стратези в Тайните служби сметнаха, че повечето от войнствените групи са се обединили, за да извършат по-голям саботаж. Дори предупредиха за терористичен акт заради кражбата на експлозиви от военен склад на остров Ваксхолм.

Стратезите свързаха и убийството на Виула Фернандес, и опита да се взриви апартаментът на Пенелопе Фернандес с предстоящия атентат.

„Бригадата“ се смята за най-опасната и най-бойната групировка на крайнолевите. Даниел Марклунд принадлежи към най-тесния им кръг. Заловиха го в опит да се промъкне в апартамента на Пенелопе Фернандес и според експертите той би могъл да е човекът, нападнал инспектор Юна Лина и криминалиста му.

Йоран Стуне се усмихва, когато облича тежката защитна жилетка:

— Сега ще спипаме тези страхливци.

Андерш Вестлунд се смее, но не може да прикрие нервността си:

— По дяволите, надявам се да окажат съпротива, за да кастрирам веднъж завинаги един комунист.

Сага Бауер си мисли за залавянето на Даниел Марклунд пред апартамента на Пенелопе Фернандес. Шефът й Вернер Зандѐн реши Йоран Стуне да проведе разпита. Започна агресивно, за да провокира реакция, но това само накара Марклунд да настоява за адвокат и да мълчи през целия разпит.

Вратата на колата се отваря и Роланд Ериксон влиза с кутийка кока-кола и пликче бонбони.

— Мамка му, ще стрелям, ако видя оръжие — казва той и всички усещат напрежението в гласа му. — Става дяволски бързо, само натискаш спусъка…

— Ще действаме, както сме се разбрали — обажда се Йоран Стуне. — Но ако се стигне до престрелка, не трябва да стреляме в краката…

— Ще се целим в главата — крещи Роланд.

— Хайде, по-спокойно — казва Йоран.

— Лицето на брат ми е…

— Знаем, Роланд, мамка му — прекъсва го Андерш нервно.

— Шибана огнена бомба в лицето — продължава Роланд. — След единайсет операции може да…

— Ще се справиш ли? — прекъсва го Йоран рязко.

— Да, мамка му — бързо отвръща Роланд.

— Сигурен ли си?

— Спокойно.

Роланд поглежда през прозореца и бързо драсва с нокът по капака на кутийката с емфие.

Сага Бауер отваря вратата, за да влезе малко въздух в колата. Съгласна е, че това е подходящият момент за щурм. Няма какво да чакат. Но същевременно би искала да разбере връзката с Пенелопе Фернандес. Не разбира ролята й сред лявоекстремистите и защо е убита сестра й.

Има много неясноти. Би искала да разпита Даниел Марклунд преди атаката, да го погледне в очите и да зададе директни въпроси. Опита се да обясни това на шефа си, каза му, че може би няма да има кого да разпитат след акцията.

„Това все още е моето разследване“, мисли си Сага, когато излиза от колата в задушаващата жега на тротоара.

— Бойният отряд прониква тук, тук и тук — повтаря Йоран Стуне и сочи чертежите на сградата. — Ние стоим тук и може би ще се наложи да влезем през театъра…

— Къде, по дяволите, се дяна Сага Бауер? — пита Роланд.

— Сигурно се изплаши и мензисът й дойде — хили се Андерш.

30.
Болката

Юна Лина и Натан Полок паркират на улица „Хорнсгатан“ и мимоходом поглеждат лошата компютърна разпечатка със снимката на Даниел Марклунд. Слизат от колата, пресичат натоварената улица и минават през вратата на малък театър.

Театър „Трибунал“ има свободна трупа и се издържа от билетни приходи; в него се играе всичко: от „Орестия“ до „Комунистическия манифест“.

Юна и Натан бързат надолу по широката стълба до бара, комбиниран с билетна каса. Жена с боядисана в черно права коса и сребърна халка на носа се усмихва насреща им. Отвръщат й любезно с кимване, но я заобикалят, без да кажат нито дума.

— Търсите ли някого? — провиква се тя, когато те тръгват нагоре по металната стълба.

— Да — отговаря Полок едва доловимо.

Влизат в разхвърляна канцелария с копирна машина, бюро и дъска с изрезки от вестници. Пред компютър седи слаб мъж със сплъстена коса и незапалена цигара в устата.

— Здравей, Ричард — казва Полок.

— Ти пък кой си? — пита мъжът разсеяно и отново обръща поглед към екрана.

Продължават към гримьорните с грижливо окачени костюми.

Букет от рози е натопен във ваза на една маса.

Полок се оглежда и посочва стоманена врата с надпис „Електрическо табло“.

— Тук вътре трябва да е — казва Полок.

— В трафопоста на театъра?

Вместо да отговори, Полок се заема с ключалката. Промъкват се в тясно помещение с електромери, табло за бушони и камара кашони. Лампата на тавана не свети, но Юна се покатерва върху кашоните, стъпва върху хартиени торби със стари дрехи и открива нова врата зад окачени удължители. Отваря я и продължава по коридор с голи бетонни стени. Натан Полок го следва. Въздухът е лош, не достига кислород. Мирише на боклук и влажна пръст. Чува се далечна музика, трудно доловим неравноделен такт. На пода са пръснати листовки с образа на марксисткия партизански лидер Че Гевара с горящ фитил на главата.

— „Бригадата“ се крие тук от няколко години — тихо казва Полок.

— Трябваше да взема малко сладкиши.

— Обещай, че ще внимаваш.

— Притеснявам се само, че Даниел Марклунд няма да е тук.

— Тук е, както винаги.

— Благодаря за помощта, Натан.

— Най-добре ще е все пак да дойда с теб — казва Полок. — Имаш само няколко минути, когато разузнаването се намеси, ще стане опасно.

Сивите очи на Юна се стесняват, но той обещава спокойно:

— Няма да се бавя.

Натан се връща в театъра и, кашляйки, изчезва зад вратата. Юна се спира за секунда сам в празния коридор, изважда пистолета си, проверява дали пълнителят е зареден и го връща обратно в кобура. Продължава към стоманената врата в дъното на коридора.

Заключена е. Загубва скъпоценни секунди, докато я отвори.

Върху синята боя някой е издълбал бригадата с много дребни букви. Цялата дума е дълга не повече от два сантиметра.

Юна натиска бравата, отваря внимателно и го посреща силна оглушителна музика.

Нещо като електронно преработена версия на парчето на Джими Хендрикс „Machine Gun“. Музиката поглъща останалите шумове, звуците на китарата се носят замечтано на вълни.

Юна затваря вратата след себе си и продължава, подтичвайки, към помещение, пълно с дървен материал. Подредени една върху друга книги и стари вестници стигат до тавана.

Полутъмно е, но полицаят разбира, че купчините образуват лабиринт, който води към други врати.

Минава бързо през него, стига до бледа светлина, продължава напред до едно разклонение и завива надясно, но бързо се връща.

Струва му се, че вижда някакво бързо движение.

Сянка, изчезнала в крайчеца на окото.

Не е сигурен.

Върви напред, но спира до ъгъла и се опитва да се вгледа пред себе си. Гола крушка се люлее на кабел от тавана. Изведнъж някой изревава на фона на музиката, чува се крясък зад изолираните стени. Спира, отстъпва назад и наднича в тесен проход, където колоната от списания се е срутила на пода.

Започва да го боли глава, мисли си, че трябваше да хапне нещо, да беше взел нещо със себе си, няколко парченца черен шоколад щяха да са достатъчни.

Запътва се направо към срутилите се списания и стига до спираловидна стълба, водеща към долния етаж. Мирише на сладникав дим. Държи се здраво за парапета, опитва се да се промъкне възможно най-бързо, но чува, че металната стълба все пак издава звук. На най-долното стъпало спира пред черна, кадифена завеса и слага ръка на пистолета в кобура.

Музиката тук е по-слаба.

Червена светлина го посреща през процепа на завесата заедно с тежката миризма на канабис и пот. Опитва се да види нещо, но видимостта му е ограничена. Пластмасов клоун с червена крушка вместо нос стои в ъгъла. Колебае се няколко секунди и после нахлува в стаята през черната кадифена завеса. Пулсът се покачва, болката в главата се засилва, когато обгръща с поглед помещението. На пода от гладък бетон лежи двуцевна ловджийска пушка и отворен кашон със сачми — тежки, солидни патрони, които разкъсват месото. На канцеларски стол седи гол мъж. Пуши със затворени очи. „Не е Даниел Марклунд“, констатира Юна. Руса жена с разголена гръд, покрила бедрата си с военно одеяло, е полуседнала на матрак до стената. Тя среща погледа на ченгето, събира устни в целувка към него и невъзмутимо отпива глътка бира.

Чува се нов крясък от единствения вход.

Юна не ги изпуска от очи, когато взима пушката, насочва дулото към пода и стъпва с крак върху цевта, за да я прегъне.

Жената допива бирата и се почесва разсеяно под мишницата.

Юна оставя внимателно пушката, пристъпва покрай жената и минава през тунел с нисък таван от телена мрежа и жълта стъклена вата. Стеле се тежък дим от пура. Той се опитва да затули с ръка светлината от насочената силна лампа срещу него. В дъното на тунела висят широки ленти от индустриална пластмаса. Заслепен е и не може да види какво става. Усеща само движение и чува нечий гръмък глас, тревожен и уплашен. Изведнъж някой изкрещява съвсем близо. Дълбок крясък, последван от бързо, задъхано дишане. Юна се промъква припряно напред, подминава заслепяващата лампа и изведнъж пред него се разкрива стая зад дебелата пластмаса.

Задимено е, валма от дим раздвижват застоялия въздух.

Ниска, мускулеста жена с гангстерска маска, черни дънки и кафява тениска стои пред мъж по слипове и чорапи. Главата му е обръсната, думите „Бяла власт“ са татуирани на челото му. Прехапал е езика си. Кръв се стича по брадичката, шията и дебелия му корем.

— Моля те — шепне той и клати глава.

Юна вижда димяща пура в ръката на жената, която се приближава към мъжа и притиска с горящия край татуировката на челото му. Дебелият корем и провисналите гърди се разтрисат. Той се напикава, тъмно петно плъзва по сините слипове и урината се стича надолу по голите му крака.

С изваден пистолет полицаят се приближава към задименото скривалище, като същевременно се опитва да разбере дали има още някой в стаята. Не различава други и отваря уста, за да извика, но пистолетът му неочаквано се озовава на пода.

Издрънчава на голия бетон и остава да лежи до пластмасовата преграда. Поглежда недоумяващо ръката си, вижда я как трепери и изпитва силна болка. Причернява му пред очите, сякаш усеща тежък удар по главата. Неволно простенва, трябва да се опре на стената, чувства, че губи съзнание, но наред с това долавя гласове на хора зад пластмасата.

— Върви по дяволите — крещи жената с пурата. — Кажи просто какви ги свърши?

— Не си спомням — плаче неонацистът.

— Какво направи?

— Държах се гадно с едно момче.

— По-точно!

— Изгорих му окото.

— С цигара — казва тя. — Едно десетгодишно момче…

— Да, но аз…

— Защо? Какво беше сторило?

— Последвахме го от синагогата надолу към…

Юна не забелязва как изтръгва тежък пожарогасител от стената. Загубва представа за времето. Всичко изчезва. Освен болката в главата и високия, звънтящ тон в ушите.

31.
Съобщението

Юна се навежда към стената, примигва, за да възвърне зрението си, и забелязва, че някой го е последвал от помещението с голите младежи. Чувства ръка на гърба си и различава лице през черните воали на болката.

— Какво стана? — тихо пита Сага Бауер. — Ранен ли си?

Опитва се да помръдне главата си, но болката му пречи да говори. Сякаш нещо пронизва кожата, черепа и мозъка му.

Юна се свлича на колене.

— Трябва да излезеш оттук — казва тя.

Усеща как Сага вдига лицето му, но не може да види нищо. Целият е в капки пот, чувства как се стичат от мишниците, врата и гърба, лицето, корените на косата и челото му също са мокри.

Сага опипва дрехите му, като допуска, че е получил епилептичен припадък, и търси лекарство в джобовете му. Усеща как преравя портфейла му за значката със запалената свещ — символ на епилептиците.

След малко болката го отпуска, облизва устни и поглежда нагоре. Челюстите му са напрегнати, цялото тяло го боли от мигренозния пристъп.

— Изчакайте още малко с атаката — шепне той. — Трябва да…

— Какво, по дяволите, се случи?

— Нищо — отвръща Юна и вдига пистолета от пода.

Става, заобикаля възможно най-бързо пластмасовите плоскости и влиза в стаята. Празна е. Надпис за авариен изход свети на другата стена. Сага го следва и го гледа въпросително. Юна минава през изхода и вижда стръмна стълба до стоманена врата към улицата.

— По дяволите — мърмори на фински.

— Говори с мен! — ядосва се Сага.

Юна винаги се опитва да се дистанцира от директната причина за болестта, отказва да мисли за случилото се преди много години, това, което понякога разтуптява сърцето му от болка, която за минути напълно го поваля. Според лекаря му става дума за екстремна форма на физически причинена мигрена.

Облекчава го единствено превантивното лекарство против епилепсия „Топирамат“. Всъщност трябва да го взима непрекъснато, но когато се налага да работи и да мисли трезво, отказва, защото му причинява умора и притъпява максималната острота на мислите му. Наясно е, че рискува, че може да няма пристъп в продължение на седмици, без да взима лекарството си, но може и да го застигне, както сега, само след някой друг ден.

— Малтретираха един младеж, неонацист, струва ми се, но…

— Малтретираха?

— Да, с една пура — отговаря той и се връща обратно през изхода.

— Какво се случи?

— Не можах…

— Горкия — прекъсва го тя сдържано. — Може би не трябва, имам предвид… да работиш оперативно, ако си болен.

— Гадна работа — прошепва той.

Юна продължава към стаята с клоуна и усеща, че Сага го следва.

— Какво изобщо правиш тук? — пита тя отзад. — Отрядът на разузнаването ще влезе в сградата всеки момент. Ако видят, че си въоръжен, ще стрелят, знаеш, че ще стане тъмно, ще пуснат сълзотворен газ и…

— Трябва да говоря с Даниел Марклунд — прекъсва я Юна.

— Изобщо не би трябвало да го познаваш — казва тя и изкачва след него спираловидните стъпала. — Кой ти каза за това?

Юна се запътва към един от изходите, но спира, когато забелязва, че Сага със знаци му сочи друг път. Тръгва след нея, но вижда, че тя се затичва, изважда пистолета си, заобикаля един ъгъл и я чува да вика нещо.

Сага е спряла на вратата на стая с пет компютъра. В единия ъгъл седи младеж с брада и мръсна коса. Това е Даниел Марклунд. Устните му са влажни и потрепват нервно. В ръката си държи руски байонетен нож.

— Ние сме полицаи и те молим да оставиш ножа — казва тя спокойно и се легитимира.

Младежът поклаща глава и завърта ножа във въздуха пред себе си, сръчно насочвайки острието под различни ъгли.

— Трябва само да поговорим с теб — казва Юна и отново прибира пистолета в кобура.

— Тогава говорете — казва Даниел припряно.

Юна се приближава към него и среща втренчения му поглед. Не се шегува с протегнатия нож, насочен към него със заострения си връх.

— Даниел, не го правиш толкова умело — смее се Юна.

Ясно долавя миризмата на грес от лъскавото острие. Даниел Марклунд завърта ножа по-бързо, погледът му е съсредоточен, когато отговаря:

— Не само финландците се добри…

Юна прави рязко движение, хваща китката на младежа, освобождава оръжието с плавно движение и го хвърля на бюрото.

Настъпва тишина, споглеждат се, Даниел Марклунд свива рамене.

— Занимавам се най-вече с компютърни проекти — оправдава се той.

— Скоро ще ни прекъснат — казва Юна. — Кажи само какво прави в дома на Пенелопе Фернандес.

— Бях на гости.

— Даниел — навъсва се Юна. — Със сигурност ще те тикнат в пандиза заради ножа, но сега ме вълнуват по-важни неща и затова ти давам възможност да ми спестиш малко време.

— Пенелопе участва ли в „Бригадата“? — бързо пита Сага.

— Пенелопе Фернандес? — подсмива се Даниел Марклунд. — Тя е отявлен противник.

— Тогава какво общо имате с нея? — изненадва се Юна.

— Какво имаш предвид, като казваш, че е противник? — пита Сага. — Да не би да съществува борба за власт между…

— Нима Тайните служби не знаят нищо? — пита Даниел с отегчена усмивка. — Пенелопе Фернандес е изявен пацифист, убеден демократ. Така че не харесва методите ни… но ние я харесваме.

Сяда на стола пред два компютъра.

— Харесвате?

— Уважаваме я — пояснява той.

— Защо? — пита озадачено Сага. — Защо бихте…

— Не разбирате колко е мразена… имам предвид, поровете се на името й в Гугъл, доста злостни коментари… някои дори минават границата.

— Какво искаш да кажеш с това „минават границата“?

Даниел ги поглежда изпитателно.

— Знаете, че е изчезнала, нали?

— Да — отвръща Сага.

— Добре — казва той. — Добре, но някак не ми се вярва, че полицията ще положи усилия, за да я открие. Затова я посетих, трябваше да прегледам компютъра й, за да разбера кой дърпа конците. Шведското съпротивително движение изпрати съобщение до членовете си сега, през април, неофициално… с призива да отвлекат комунистическата курва Пенелопе Фернандес и да я превърнат в сексробиня на цялото „движение“. Но, погледнете това…

Даниел Марклунд пише на един от компютрите и после обръща екрана към Юна.

— Това е дело на „Арийското братство“ — казва той.

Юна бързо хвърля с поглед върху отвратително вулгарен разговор за арийски пишки и как те ще довършат Пенелопе.

— Но тези групировки нямат нищо общо с изчезването й — казва Юна.

— Така ли? Кои са тогава? „Северният съюз“? — пита Даниел наострен. — Хайде! Все още не е прекалено късно.

— Какво искаш да кажеш, че „не е прекалено късно“? — пита Юна.

— Че няма нищо необичайно, че обикновено става прекалено късно, след като някой реагира… но засякох едно съобщение на телефонния секретар на майка й. Имам предвид, че не беше прекалено късно, но бях длъжен да вляза в компютъра й и…

— Засече? — прекъсва го Юна.

— Опита се да се обади на майка си вчера сутринта — отговаря младежът и нервно се почесва по мръсната коса.

— Пенелопе?

— Да.

— Какво каза? — бърза Сага.

— Не само Тайните знаят как се подслушват телефони — подхвърля той с иронична усмивка.

— Какво каза Пенелопе? — повтаря Юна с висок глас.

— Че я преследват — мрачно отвръща Даниел Марклунд.

— Какво точно каза? — настоява Юна.

Даниел поглежда Сага Бауер и пита:

— С колко време разполагаме, преди да нахлуете в квартирата ни?

Сага поглежда часовника си:

— Между три и четири минути — отвръща полицайката.

— Тогава ще успеем да чуем това — казва Даниел Марклунд, написва няколко бързи команди на другия компютър и пуска някакъв запис.

Шум в тонколона, после нещо кликва и тръгва съобщението на телефонния секретар на Клаудия Фернандес. Чуват се три кратки тона, последвани от силно пращене поради прекалено лошото приемане. Някъде отвъд смущенията се чува слаб глас. Говори жена, но е невъзможно да се различат думите й. Само след няколко секунди се чува мъж, който казва: „Намери си работа“, после още едно кликване и настъпва тишина.

— Извинете — промърморва Даниел. — Трябва да добавя няколко филтъра.

— Времето тече — препира го Сага.

Той кликва върху компютъра, премества плъзгача, поглежда пресичащите се звукови траектории, променя няколко цифри и пуска отново записа:

Звъните на Клаудия Фернандес — не мога да отговоря веднага, но ако оставите съобщение, ще ви се обадя възможно най-бързо.

Трите тона звучат различно и пращенето, което преобладава, сега напомня за слаб звън на метал.

Изведнъж гласът на Пенелопе Фернандес се чува ясно:

— Мамо, нуждая се от помощ, преследват ме…

— Намери си работа — казва мъж и после става тихо.

32.
Полицията действа

Сага Бауер поглежда часовника си и казва, че трябва да тръгват. Даниел Марклунд измънква на шега нещо подобно на това, че ще остане на барикадите, но в очите му се чете уплаха.

— Ще ви атакуваме здраво. Махни ножа, не се съпротивлявай, предай се веднага, не прави резки движения — бързо нарежда Сага, преди тя и Юна да напуснат тесния офис.

Даниел Марклунд не помръдва от стола си, проследява ги с поглед, после взима байонета и го хвърля в коша.

Юна и Сага се измъкват от лабиринтите на „Бригадата“ и излизат на улица „Хорнсгатан“. Комисарката се присъединява към цивилните от групата на Йоран Стуне, които седят в закусвалня „Наган“ и кротко нагъват пържени картофи. Очите им са безизразни и празни в очакване на заповед от оперативното ръководство.

Две минути по-късно петнайсет тежковъоръжени полицаи изскачат от четири черни минибуса. Отрядът атакува всички входове, сълзотворен газ плъзва в стаите. Петима младежи, сред които и Даниел Марклунд, са открити седящи на пода с ръце на главите. На улицата се чува кашляне, ръцете им са на гърбовете, закопчани с пластмасови белезници.

Обискът на Тайните служби показва всъщност само слабата бойна готовност на „Бригадата“: стар военен пистолет марка „Колт“, въздушна пушка, изкривена ловджийска пушка, кашон сачми, четири ножа и два шурикена[1].

В колата, докато кара покрай брега Сьодер Меларстранд, Юна набира номера на шефа на Националната полиция, след два сигнала Карлос отговаря, като натиска високоговорителя с химикалка:

— Как се чувстваш в Полицейската академия, Юна? — пита той.

— Не съм там.

— Знам, тъй като…

— Пенелопе Фернандес е жива — прекъсва го Юна. — Преследват я и бяга да се спаси.

— Кой ти каза?

— Оставила е съобщение на телефонния секретар на майка си.

Слушалката замлъква, след малко Карлос си поема дъх.

— Окей, жива е, добре… Какво още знаем? Жива е, но…

— Знаем, че е била жива преди трийсет часа, когато се е обадила — казва Юна. — И че някой е по петите й.

— Кой?

— Не успява да го назове, но… ако е същият, когото срещнах, трябва много да побързаме — допълва Юна.

— Мислиш, че става въпрос за професионален убиец?

— Сигурен съм, че лицето, което нападна мен и Ериксон, е професионален гроб.

— Гроб ли?

— Сръбската дума за гроб[2]. Скъпи са, по принцип работят самостоятелно, но си вършат работата, за която са им платили.

— Звучи невероятно.

— Прав съм — тросва се Юна.

— Все така казваш, но ако наистина става дума за професионален убиец, Пенелопе не би оцеляла толкова дълго… минали са почти две денонощия — възразява Карлос.

— Ако е жива, то е защото наемникът има други приоритети.

— Все още мислиш, че той търси нещо?

— Да — отговаря Юна.

— Какво?

— Не съм сигурен, може би снимка…

— Защо мислиш така?

— Най-добрата теория, с която разполагам в момента…

Юна докладва набързо за книгите, извадени от библиотеката, за снимката със стиха, за краткото посещение на Бьорн, за ръката на корема, отпечатъка на стъклото на вратата, късчетата тиксо и за ъгълчето от снимката.

— Смяташ, че убиецът е търсил фотографията, вече взета от Бьорн?

— Представям си, че е започнал да претърсва апартамента му и когато не е открил това, което търси, е излял бензина и включил ютията на съседката на максимум. Пожарната е алармирана в 11:05, но преди да овладеят огъня, целият етаж е изгорял до основи.

— Същата вечер е убил Виула.

— Вероятно е предположил, че Бьорн е взел снимката на яхтата, така че ги е проследил, качил се е на борда, удавил е Виула, претърсил е моторницата и е планирал да я потопи, когато нещо го е накарало да промени плана си, да напусне архипелага, да се върне в Стокхолм и да започне да претърсва апартамента на Пенелопе…

— Но не мислиш, че е открил снимката? — пита Карлос.

— Или е у Бьорн, или я е скрил у някой приятел, или в някой сейф, или не знам къде.

Тишина в слушалката. Юна чува тежкото дишане на Карлос.

— А ако ние първи открием снимката — казва шефът замислено, — значи всичко това със сигурност ще приключи.

— Да — потвърждава Юна.

— Имам предвид… ако видим снимката, ако полицията я види, тогава едва ли вече ще представлява тайна, едва ли някой ще убива заради нея.

— Надявам се да е толкова просто.

— Юна, аз… не мога да отнема предварителното разследване от Петер, но предполагам…

— Че ще отида в Полицейската академия и ще преподавам — прекъсва го Юна.

— Това е всичко, което искам да зная — смее се Карлос.

На връщане към Кунгсхолмен Юна прослушва секретаря на мобилния си телефон: няколко съобщения от Ериксон. Първо обяснява спокойно, че много добре би могъл да работи от болницата, тринайсет минути по-късно настоява да участва в разследването и двайсет и седем минути по-късно крещи, че ще полудее, ако не прави нищо. Юна му звъни, след два сигнала чува Ериксон да мънка с уморен глас:

— Квак…

— Закъснях ли? — пита Юна. — Да не би вече да си се побъркал?

Ериксон хълца в отговор.

— Не знам доколко разбираш — казва Юна. — Но няма време за губене. Вчера сутринта Пенелопе Фернандес е оставила съобщение на телефонния секретар на майка си.

— Вчера? — повтаря колегата бодро.

— Казва, че я преследват.

— При мен ли идваш? — пита Ериксон.

Юна го чува да сумти, когато му разказва, че Пенелопе и Бьорн не са спали заедно в нощта срещу петък. Едно такси я взима в 6:40 сутринта и я откарва до телевизията, където ще участва в дебат. Само няколко минути, след като таксито потегля от улица „Св. Полсгатан“, Бьорн влиза в апартамента. Юна разказва на колегата си за отпечатъка от длан на стъклото, за късчетата тиксо и откъснатия ъгъл, и обяснява, че той за себе си е напълно убеден, че Бьорн е стоял и чакал Пенелопе да излезе, за да може без нейно знание да вземе снимката.

— И смятам, че този, който ни нападна, е наемник и е търсил снимката, когато го изненадахме — продължава Юна.

— Може би — шепне Ериксон.

— Просто искаше да избяга от апартамента и предпочете да не ни убива — казва Юна.

— Защото иначе щеше да го направи — отвръща криминалистът.

Нещо започва да пращи в телефона, Ериксон моли някого да го остави на мира. Юна чува женски глас да повтаря, че е време за физиотерапия, и Ериксон да съска, че разговорът е личен.

— Заключението, до което можем да стигнем, е, че наемникът не е открил снимката — продължава Юна. — Защото ако я беше открил на яхтата, нямаше да я търси в дома на Пенелопе.

— А тя не е била там, защото Бьорн вече я е взел.

— Според мен опитът за пожар чрез експлозия в апартамента показва, че нашият човек не иска да докопа снимката, а всъщност само да я унищожи.

— Но защо е висяла на вратата на всекидневната на Пенелопе Фернандес, ако, по дяволите, е толкова важна? — пита Ериксон.

— Допускам няколко причини — казва Юна. — Най-вероятната е, че Бьорн и Пенелопе са направили снимка, която доказва нещо, но самите те не разбират сериозността на това.

— Точно така, точно така — оживява се Ериксон.

— За тях снимката не е нещо, което трябва да се крие, заради което трябва да се убива.

— Но Бьорн изведнъж променя мнението си.

— Може би е научил нещо, навярно е разбрал, че тя е опасна, и затова я взима — казва Юна. — Много неща не знаем и единственият начин да получим отговор е чрез честен полицейски труд.

— Точно така — почти крещи Ериксон.

— Можеш ли да се добереш до всички телефонни разговори през последната седмица, съобщения, тегления от банкови сметки и прочие? Касови бележки, автобусни билети, срещи, мероприятия, работно време…

— Да, за бога.

— Не, между другото, забрави, че съм попитал.

— Да забравя? Какво да забравя?

— Физиотерапията — смее се Юна. — Имаш време за физиотерапия.

— Това първоаприлска шега ли е? — пита Ериксон със сдържано възмущение. — Физиотерапевти? Какво, по дяволите, е това? Скрита безработица?

— Все пак се нуждаеш от почивка — дразни го Юна. — Има друг криминалист, който…

— Побърквам се само като седя тук.

— В болницата си от шест часа.

— Ще започна да се катеря по стените — оплаква се Ериксон.

[1] Общо наименование на японски скрити оръжия, предназначени за хвърляне, но понякога и за атаки отблизо. — Бел.прев. ↑

[2] На шведски grav. — Бел.прев. ↑

33.
Спасителна акция

Юна кара на изток към квартал Густавсберг. Бяло куче седи, без да помръдва, встрани от пътя и почти не поглежда колата. Юна си мисли, че трябва да се обади на Диса, но вместо нейния избира номера на Аня.

— Нужен ми е адресът на Клаудия Фернандес.

— „Мариягатан“ 5 — уведомява го тя моментално. — Близо до старата фабрика за порцелан.

— Благодаря — отговаря Юна.

Аня още е на линия.

— Чакам — казва тя мечтателно.

— Какво чакаш? — пита той спокойно.

— Да кажеш, че тръгваме за Обо със „Силия Галакси“, че ще наемем малка вила със сауна на дърва до водата.

— Звучи прекрасно — бавно казва Юна.

Сиво време, мъгливо и задушно е, когато паркира колата пред дома на Клаудия Фернандес. Усеща стипчивата миризма на чемшир и касис, за миг замира неподвижен в плен на един спомен. Появилото се лице бавно изчезва, когато позвънява на вратата, на която фамилията Фернандес на дървена табелка е обгорена от детска ръка.

Мелодичен звън се разнася из къщата. Той изчаква. След малко чува бавни стъпки.

Клаудия отваря вратата с угрижено лице. Когато вижда Юна, отстъпва назад в коридора. Някакво палто се изплъзва от закачалката и пада.

— Не — шепне тя. — Не Пени…

— Клаудия, успокой се — казва полицаят припряно.

Жената няма сили да се задържи на крака и се свлича на пода сред обувките под висящите дрехи, дишайки като уплашено животно.

— Какво се е случило? — пита ужасена.

— Не знаем почти нищо, но вчера сутринта Пенелопе е опитвала да ти се обади.

— Жива е — отронва Клаудия.

— Да, жива е — отговаря Юна.

— Благодаря ти, Господи — шепне тя. — Благодаря ти, Господи…

— Засякохме съобщение на телефонния ти секретар.

— На моя… Не — казва тя и се изправя.

— Има много смущения, така че е нужна специална апаратура, за да се чуе гласът й — пояснява ченгето.

— Не, само… някакъв мъж ми казва да си намеря работа.

— Да, така е — потвърждава Юна. — Пенелопе говори преди него, но не се чува…

— Какво казва?

— Казва, че се нуждае от помощ. Морската полиция е на път да организира обстойно издирване.

— Но проследете телефона, това сигурно е…

— Клаудия, трябва да ти задам няколко въпроса.

— Какви въпроси?

— Да поседнем?

Минават през коридора към кухнята.

— Юна Лина, мога ли да те попитам нещо?

— Питай ме, но не знам дали ще мога да ти отговоря.

Клаудия Фернандес слага две чаши за кафе. Ръцете й треперят. Сяда срещу него и дълго го гледа.

— Имаш семейство, нали? — пита тя.

Светлата жълта кухня тъне в тишина.

— Спомняш ли си кога за последен път беше в дома на Пенелопе? — пита Юна след малко.

— Миналата седмица, във вторник. Помогна ми да скъся един панталон на Виула.

Юна кимва и забелязва как устата на Клаудия трепери от сдържания плач.

— Помисли си добре, Клаудия — казва той и се навежда напред. — Висеше ли тогава една снимка на стъклената й врата?

— Да.

— Какво имаше на нея? — продължава полицаят, като се опитва да запази гласа си спокоен.

— Не знам, не видях.

— Но си спомняш, че е имало снимка, сигурна си?

— Да — кимва Клаудия.

— Възможно ли е да е имало хора на снимката?

— Не знам, помислих си, че е свързана с работата й.

— Вътре или навън е била направена?

— Нямам представа.

— Опитай се да я извикаш пред очите ти.

Клаудия затваря очи, след което поклаща глава:

— Не мога.

— Опитай се, важно е.

Тя сваля поглед, концентрира се и отново клати глава.

— Спомням си само как си помислих, че е странно да окачи снимка на вратата, не изглежда чак толкова естетично.

— Защо предположи, че е свързана с работата й?

— Не знам — шепне Клаудия.

Юна се извинява, когато телефонът в сакото му иззвънява, изважда го, и когато разбира, че е Карлос, отговаря:

— Да.

— Току-що говорих с Ланс от Морската полиция на остров Даларьо. Каза, че утре ще обходят мястото. Мобилизирани са триста души и почти петдесет лодки.

— Добре — казва Юна и вижда Клаудия да излиза в антрето.

— Позвъних и говорих с Ериксон, за да разбера как се чувства — добавя Карлос.

— Изглежда се съвзема — равнодушно отвръща Юна.

— Юна, не искам да знам какви ги вършите… но Ериксон ме предупреди, че ще бъда принуден да призная, че си имал право.

След като приключва разговора, Юна излиза в антрето и вижда Клаудия, облечена с яке и обута с гумени ботуши.

— Чух казаното по телефона — казва тя. — Аз също мога да помогна в издирването, мога да обикалям цялата нощ…

Тя отваря вратата.

— Клаудия, трябва да оставиш полицията да си върши работата.

— Дъщеря ми се обажда и се нуждае от помощ.

— Разбирам, че е ужасно само да чакаш…

— Но, моля те, не мога ли да дойда с теб? Няма да преча, мога да готвя и да отговарям по телефона, за да не мислиш за това.

— Нямаш ли някого, който да остане с теб, роднина или приятел, или…

— Не искам никого тук, искам само Пени — прекъсва го тя.

34.
„Дриймбоу“

Ериксон стиска в скута си папка и голям плик, донесени му в болничната стая, а пред лицето си размахва малко бръмчащо вентилаторче, докато Юна го вози в количката по коридора в болницата.

Ахилесовото му сухожилие е зашито, но вместо в гипс кракът му е обут в специален ботуш, като пръстите на краката сочат надолу. Мърмори, че ще му са необходими палци за другия крак, ако искат да гледат „Лебедово езеро“.

Юна кимва любезно на две възрастни жени, седнали на един диван, хванати за ръце. Те се кикотят, шушукат си и му махат като ученички.

— Същата сутрин, когато са тръгнали с яхтата — разказва Ериксон, — Бьорн е купил плик и две пощенски марки на Централна гара. Имаше касова бележка от павилиона за вестници и списания в портмонето, открито на лодката, затова накарах охранителната фирма да ми изпрати по имейл филма от наблюдателната камера. Без съмнение става въпрос за някаква снимка, за която говориш през цялото време.

— Значи я е изпратил на някого? — пита Юна.

— Не може да се види какво пише на плика.

— Може би адресира писмото до самия себе си.

— Но апартаментът му е изгорен до основи, няма дори врата — казва Ериксон.

— Обади се и питай в пощата.

Когато влизат в асансьора, Ериксон започва да прави странни движения с ръце, като че ли плува. Юна го гледа спокойно, без да задава въпроси.

— Ясмин казва, че това е добре за мен — пояснява криминалистът.

— Ясмин?

— Физиотерапевтката ми… голямо сладурче, но страшно строга: „Мълчи, стой изправен, престани да мрънкаш“. Дори ме нарече дебелак — срамежливо се подсмихва Ериксон. — Знаеш ли колко продължава образованието им?

Излизат от асансьора и завиват към стая за молитви с гладък дървен кръст на еднометров статив и скромен олтар. На стената виси гоблен с образа на Христос.

Юна излиза в коридора, отваря един шкаф и взима голяма стойка с бели листа и маркери. Когато се връща в стаята, вижда как Ериксон, необезпокояван дръпва гоблена и го провесва върху кръста, който е натикал в ъгъла.

— Това, което знаем, е, че за някого снимката има цената на човешки живот — казва Юна.

— Да, но защо?

Ериксон закрепя с кламер на стената разпечатки от тегления от банки на Бьорн Алмскуг, списъци на всички телефонни разговори, копия от автобусни билети, касови бележки от портмонетата им и писмени копия от оставени телефонни съобщения.

— Снимката разкрива нещо, което някой иска да скрие. Сигурно съдържа важна информация, може би фирмена тайна, поверителен материал — казва Юна и започва да отбелязва различните часове на листа.

— Да — отвръща Ериксон.

— Трябва да я открием, за да сложим край на всичко това — продължава Юна.

Той взима маркера и написва с големи букви:

06:40 такси взима Пенелопе от апартамента й.

06:45 Бьорн идва в апартамента на Пенелопе.

06:48 Бьорн си тръгва от апартамента със снимката.

07:07 Бьорн изпраща снимката от павилиона за вестници и списания на Централна гара.

Ериксон се навежда напред и разглежда часовете, докато обелва хартията и фолиото от парченце шоколад.

— Пенелопе Фернандес си тръгва от телевизията и след пет минути се обажда на Бьорн — казва той, като посочва списъка с телефонните разговори. — Билетната й лента е подпечатана в 10:30. По-малката сестра Виула се обажда на Пенелопе в 10:45. Тогава Пенелопе вероятно вече се е срещнала с Бьорн на яхтеното пристанище на Лонгхолмен.

— А какво прави Бьорн?

— Трябва да разберем — казва Ериксон доволен, като избърсва пръстите си с бяла носна кърпа.

Приближава се до стената и посочва една от билетните ленти:

— Бьорн напуска апартамента на Пенелопе със снимката. Веднага взима метрото и още в 07:07 купува плик и две марки от Централна гара.

— И пуска писмото — допълва Юна.

Ериксон се покашля и продължава:

— Следващата следа е трансакция на виза картата му, двайсет крони в интернет кафе „Дриймбоу“ на улица „Ватюгатан“, в 07:35 часа.

— Осем без двайсет и пет — казва Юна и записва хронологично случката.

— Къде, за бога, се намира „Ватюгатан“?

— Много малка уличка — отговаря Юна. — Надолу към стария квартал Клара.

Ериксон кимва и продължава:

— Обзалагам се, че Бьорн продължава със същия билет към площад „Фридхемсплан“. Защото след това имаме разговор от стационарния му телефон в апартамента на улица „Понтонйергатан“ 47. Позвънил е, без да получи отговор, на баща си Трегер Алмскуг.

— Трябва да говорим с бащата.

— Следващата следа е нов печат, 09:00 часа върху билетната лента. Вероятно е взел четворката от „Фридхемсплан“ към улица „Хьогалидсгатан“ в квартал Сьодермалм и е слязъл до яхтата на Лонгхолмен.

Юна дописва последните часове на листа, отмества го и разглежда предобедния график.

— Бьорн бърза, за да вземе снимката — казва той. — Но не иска да срещне Пенелопе, затова изчаква, докато тя замине с таксито, после се втурва, взима снимката от стъклената врата, напуска апартамента и стига до павилиона за вестници на Централна гара.

— Искам да погледна записите на охранителните камери.

— След павилиона за вестници Бьорн се запътва към близкото интернет кафе — продължава Ериксон. — Остава около половин час и си тръгва…

— Сетих се — намесва се Юна и се запътва към вратата.

— Какво?

— И Пенелопе, и Бьорн имат интернет вкъщи.

— Тогава защо интернет кафе? — пита Ериксон.

— Отивам там — казва Юна и напуска стаята.

35.
Изтрит материал

Криминален инспектор Юна Лина завива по улица „Ватюгатан“ от площад „Брункеберг“ зад Градския театър, спира и излиза от колата, забързва се през незабележима метална порта и продължава с големи крачки надолу по стръмна бетонна пътека.

В интернет кафе „Дриймбоу“ цари спокойствие. Подът току-що е измит, усеща се миризма на лимон и пластмаса. Лъскави столове от плексиглас стоят до малки компютърни масички. Движат се само бавните фигури върху защитните екрани на компютрите.

Закръглен мъж с клинообразна черна брада се навежда към висока маса и сръбва кафе от дълбока чаша, върху която е написано: „Ленарт значи лъв“. Дънките му са провиснали, а връзката на едната маратонка „Рийбок“ — развързана.

— Трябва ми компютър — казва Юна още с влизането.

— Нареди се на опашката — шегува се мъжът и маха с ръка към празните места наоколо.

— Специален компютър — продължава Юна и очите му проблясват. — Един мой приятел е бил тук в петък, искам компютъра, ползван от него.

— Не знам дали мога да предоставя…

Млъква, когато Юна застава на едно коляно и завързва обувката му.

— Важно е.

— Ще погледна петъчния списък — казва мъжът и малки червени петънца започват да обагрят бузите му. — Как се казва?

— Бьорн Алмскуг — отговаря Лина и се изправя.

— Номер пет, долу в ъгъла… Трябва да погледна личната ти карта.

В погледа на мъжа се чете объркване, когато поема полицейската карта и преписва името и ЕГН-то в книгата за посетители.

— Можеш да започнеш да сърфираш.

— Благодаря — любезно отвръща Юна и се запътва към компютъра.

Изважда мобилния си телефон и звъни на Юхан Йонсон, младо момче от отдела за компютърни престъпления към Националната полиция.

— Чакай малко — чува дрезгав, полусподавен глас. — Глътнах парче хартиена носна кърпичка, духах си носа и едновременно си поемах въздух, за да кихна… не, нямам сили да обяснявам. Между другото с кого разговарям?

— Юна Лина, инспектор от Националната полиция.

— О, мамка му, здравей, Юна, радвам се да те чуя!

— Вече звучиш малко по-добре — казва Юна.

— Да, вече я преглътнах.

— Трябва да проверя какви ги е вършил един младеж с един компютър в петък.

— Ясна работа.

— Бързам, намирам се в едно интернет кафе.

— И имаш достъп до самия компютър?

— Стои пред мен.

— Това опростява нещата. Опитай се да влезеш в „история“, сигурно е изтрита, защото компютрите се пренастройват след всеки клиент, но всичко се запазва на харддиска, просто трябва… или всъщност, най-добрият и бърз начин е, разбира се, да го донесеш, за да прегледам харддиска чрез програма, която съм създал…

— Среща след четвърт час в стаята за молитви в болница „Свети Йоран“ — казва Юна и изключва компютъра, хваща го под мишница и тръгва към изхода.

Мъжът с чашата за кафе зяпва от изненада и се опитва да застане на пътя му.

— Компютърът не може да напуска…

— Арестуван е — любезно обяснява Юна.

— Добре, но в какво е заподозрян?

Мъжът спира и го гледа пребледнял. Юна маха със свободната си ръка и излиза навън.

36.
Връзката

В стаята за молитви на болница „Свети Йоран“ Ериксон маневрира с количката си. Създал е работещ щаб с три различни телефона, които не спират да звънят.

Юна влиза, прегърнал компютъра, и го слага на един стол. Юхан Йонсон вече е седнал на малко диванче. Той е на двайсет и пет, облечен в черен анцуг, който му стои лошо. Главата му е обръсната, веждите гъсти, почти сключени над носа. Той става, запътва се към Юна, поглежда го срамежливо и сваля червената компютърна чанта от гърба си.

— Ei saa peittää[1] — казва той и изважда тънък компютър.

Ериксон налива фанта от термос в малки тънки чаши от неизбелена хартия.

— Държа харддиска във фризера няколко часа, ако е разклатен — казва Юхан. — И само свързвам кабелите. Всичките работят различно, имам един приятел от фирмата „Йабас“, който се занимава с компютърни игри, дори не се среща с клиентите, върши си тъпата работа по кодирана телефонна линия. Това помага донякъде, но аз не искам да е донякъде, а напълно, в това съм добър, във всяка дреболия, и затова ми е нужна програма, наречена „Хангар 18“…

Отмята назад глава и имитира смеха на смахнат учен.

— Ха, ха, ха… сам съм я създал — продължава той. — Работи като цифрова прахосмукачка, засмуква всичко и го структурира според часа, до микросекундите.

Сяда на оградката на олтара и свързва компютрите. Нещо леко прещраква в неговия. После на един дъх въвежда няколко команди, чете на екрана, превърта надолу и пише нови команди.

— Много време ли ще отнеме? — пита Юна след малко.

— Не знам — мънка Юхан Йонсон. — Не повече от месец.

Изругава нещо тихо на себе си, въвежда нова команда и гледа примигващите цифри.

— Шегувам се — казва след това.

— Разбрах — търпеливо отвръща Юна.

— След петнайсет минути ще знаем колко информация можем да спасим — добавя Йонсон и гледа бележката, на която Юна е написал датата и часа на посещението на Бьорн Алмскуг в интернет кафето.

— Информацията изглежда изтрита на интервали, което малко затруднява нещата…

Фрагменти от стара графика изникват на заслепения от слънцето екран. Юхан Йонсон разсеяно слага емфие под устната си, избърсва ръка в панталона и чака, поглеждайки към екрана.

— Тук е чисто и подредено — казва провлачено. — Но нищо не става за триене, няма нищо тайно… защото „Хангар 18“ открива места, които дори не съществуват.

Компютърът му изведнъж започва да пиука и той написва нещо, прочита дълга таблица с цифри. Изписва още нещо и пиукането рязко спира.

— Какво става? — пита Юна.

— Не кой знае какво — отвръща Юхан Йонсон. — Малко се бави с всички тези модерни защитни стени, пясъчни клетки и фалшиви антивирусни програми. Направо е чудо, че изобщо работи с всички превантивни средства едновременно.

Клати глава и изплюва торбичката емфие изпод устната си.

— Никога не съм имал антивирусна програма и… Сега всички да замълчим — прекъсва внезапно той собственото си дърдорене.

Юна се приближава и поглежда през рамото му.

— Какво виждам — припява Йонсон шепнешком. — Какво виждам?

Обляга се назад и разтърква врата си, после написва нещо с едната си ръка, натиска ентър и се усмихва на себе си.

— Ето ги — казва той.

Юна и Ериксон се взират в екрана.

— Още само една секунда… Не е толкова лесно, появява се само на малки и по-големи части…

Засенчва екрана с ръце и чака. Бавно се появяват букви и фрагменти от графика от интернет.

— Погледнете, вратата бавно се отваря… сега ще видим какво е правил Бьорн Алмскуг на този компютър.

Ериксон е застопорил количката и силно се е навел напред, за да може да вижда екрана.

— Мамка му, само някакви драскотини — казва той.

— Погледни в ъгъла.

В долния десен ъгъл се вижда малко цветно знаме.

— Използвал е Windows — казва Ериксон. — Много оригинално…

— Hotmail — казва Юна.

— Регистрация — отговаря Юхан Йонсон.

— Започва да става интересно — добавя Ериксон.

— Можеш ли да видиш името? — пита Юна.

— Не действа така… можеш само да се пренесеш във времето — обяснява Юхан Йонсон и превърта надолу.

— Какво беше това? — посочва Юна.

— В папката за изпратени писма сме.

— Изпратил ли е нещо? — пита Юна с напрегнат глас.

Върху екрана се появяват накъсани фрагменти от реклами за евтини пътувания до Милано, Ню Йорк, Лондон, Париж. А в долния ъгъл се вижда светлосиво, кратко число, някакъв час: 07:44:42 вечерта.

— Ето тук има нещо — казва Юхан Йонсон.

На екрана на неговия компютър се виждат следните букви и думи:

тт й г контакт с

— Обява за запознанства — ухилва се Ериксон. — Винаги дава резултат, аз самият…

Но внезапно млъква. Юхан Йонсон превърта внимателно неразбираеми късове от графиката, докато рязко спира. Отдалечава се от компютъра с широка усмивка.

Юна заема мястото му, присвива очи на слънчевата светлина и прочита текста в средата на екрана:

Карл Палмкр

к ф графи . тт аз контакт с

Полицаят усеща как настръхва. Тръпки полазват по ръцете и надолу по гърба му. Палмкруна, не престава да се върти в главата му, докато записва буквосъчетанията, видени на компютъра, после приглажда коса и се приближава до прозореца. Опитва се да мисли трезво и да диша спокойно. Прорязва го лека мигренозна болка. Ериксон все още се взира в екрана и не престава да ругае.

— Сигурен ли си, че Бьорн Алмскуг е написал това? — пита Юна.

— Няма съмнение — отвръща Юхан Йонсон.

— Сто процента?

— Ако той е седял пред компютъра по това време, значи писмото е негово.

— Значи е негово — потвърждава Юна, като мисли вече в друга посока.

— Мамка му — шепне Ериксон.

Юхан Йонсон разглежда частите от полето за адреса crona@isp.se и отпива фанта направо от термоса. Ериксон обляга гръб в количката и за миг притваря очи.

— Палмкруна — произнася Юна замислено.

— Луда работа — възмущава се Ериксон. — Какво общо, по дяволите, има Карл Палмкруна с това?

Изведнъж, без да пророни нито дума, Юна тръгва към вратата. Мълчаливо слиза по стълбите, напуска болницата и двамата си колеги. Прекосява паркинга под силните слънчеви лъчи и се отправя към черната си кола.

[1] Не покривайте (фин.). — Бел.прев. ↑

37.
Отделите се сработват

Юна Лина бърза по коридора към кабинета на шефа на Националната полиция, за да докладва за имейла на Бьорн Алмскуг до Карл Палмкруна. За негово учудване вратата е широко отворена. Карлос Елиасон стои загледан през прозореца, после се връща на бюрото си.

— Още е там — казва той.

— Кой?

— Майката на момичетата.

— Клаудия? — недоумява Юна.

— Стои там вече цял час.

Инспекторът наднича навън, но не може да я види. Мъж в тъмносин костюм с кралска корона на главата върви заедно с момиченце, облечено в розова рокля на принцеса.

След малко обаче, почти срещу големия вход на Националната полиция, съзира жена, застанала до мръсна мазда пикап. Клаудия Фернандес. Стои, без да помръдва, с поглед към сградата на полицията.

— Излязох и я попитах дали чака някого, помислих си да не би да си забравил, че имате среща…

— Не — тихо казва Юна.

— Обясни, че чакала дъщеря си Пенелопе.

— Карлос, трябва да поговорим.

Преди Юна да успее да разкаже за имейла на Бьорн Алмскуг, на вратата се почуква и влиза Вернер Зандѐн, директорът по сигурността в спецслужбите.

— Приятно ми е — казва високият мъж и се здрависва с Карлос.

— Добре дошъл.

Вернер поздравява Юна и се озърта.

— Къде, по дяволите, се дяна Сага? — пита той с басовия си глас.

В това време тя се появява и влиза бавно. Стройната й грациозна фигура се отразява в сребристия отблясък на аквариума.

— Не забелязах, че си изостанала — усмихва се той.

Карлос се обръща към Сага, но изглежда не знае как да постъпи, дали е подходящо да се здрависва със самодива, или не. Избира да направи крачка напред и да разтвори ръце в приканващ жест.

— Заповядай — казва със странно писклив глас.

— Благодаря — отвръща тя.

— Вече си се срещнала с Юна Лина.

Сага стои с решителен поглед и стиснати устни, лъскавата й дълга коса се спуска до талията. Яркият белег, който пресича едната вежда, се откроява върху лицето й.

— Чувствайте се като у дома си — казва високо Карлос и почти успява да разведри обстановката.

Сага сяда сковано на стола до Юна. Карлос оставя на бюрото лъскав бележник с надпис „Стратегии за сработване на отделите“. Вернер вдига шеговито ръка като ученик, преди дълбокият му глас да прозвучи в стаята:

— Формално погледнато цялото разследване е в ръцете на разузнаването — казва той. — Но без Националната полиция и Юна Лина не бихме постигнали напредък в това разследване.

Вернер посочва бележника и лицето на Сага Бауер пламва.

— Едва ли можем да го наречем напредък — промърморва тя.

— Какво? — високо пита Вернер.

— Юна е открил само един отпечатък от ръка и остатъци от една снимка.

— А ти… заедно с него се добра до информацията, че Пенелопе Фернандес е жива и преследвана. Не казвам, че заслугата е само негова, но…

— Това е пълна лудост — развиква се Сага и разпилява ядосано листата на пода. — Как, по дяволите, може да седите и да го хвалите, той изобщо нямаше право да бъде там, не трябваше дори да знае, че Даниел Марклунд е…

— Но го е знаел — прекъсва я Вернер.

— За бога, това е напълно секретен материал — продължава да се гневи тя.

— Сага — строго я прекъсва Вернер. — И ти не би трябвало да бъдеш там!

— Но ако не бях, всичко щеше…

Тя млъква внезапно.

— Можем ли вече да продължим разговора? — пита Вернер.

Сага поглежда шефа си, преди да се обърне към Карлос и да каже:

— Извинявайте, съжалявам, че се ядосах.

Челото й пламти на червени, гневни петна. Навежда се и събира разхвърляните листа на пода. Карлос я моли да ги остави където са, но Сага ги събира всичките, подрежда ги и ги връща на масата.

— Ужасно съжалявам — повтаря тя.

Карлос се изкашля и внимателно се обръща към нея:

— Все пак се надяваме, че приносът на Юна Лина, както и да го наричаме, ще ви накара да го пуснете в разследването — казва той.

— Да говорим сериозно — възразява Сага. — Не искам да бъда контра, но не разбирам защо да пускаме Юна в разследването ни, той е излишен. Споменахте за пробив, но аз не мисля…

— Мога да се съглася със Сага — бавно казва Юна. — Сигурен съм, че щяхте да откриете и отпечатъка от ръката, и ъгъла от снимката без моя помощ.

— Може би — обажда се Вернер.

— Сега мога ли да тръгвам? — пита Сага шефа си с овладян глас и става.

— Но това, което нямаше да узнаете — продължава Юна уверено, — е, че Бьорн Алмскуг тайно се е свързал с Карл Палмкруна в деня на убийството на Виула.

В стаята настъпва мъртва тишина. Сага бавно се връща на мястото си. Вернер се навежда напред, за да асимилира чутото:

— Нима в смъртта на Карл Палмкруна и Виула Фернандес има нещо общо? — пита той с дълбок, вибриращ бас.

— Юна? — подсеща го Карлос да отговори.

— Да, двата смъртни случая са свързани — потвърждава той.

— Нещата са по-сложни, отколкото предполагахме — почти шепне Вернер. — Престъплението е сериозно…

— Добра работа — казва Карлос с притеснена усмивка.

Сага Бауер скръства ръце, загледана в пода, а малките червени петна започват отново да се появяват на челото й.

— Юна — казва Карлос предпазливо. — Не мога да разкарам Петер, ще продължи да води предварителното разследване, но бих могъл да те дам назаем на разузнаването.

— Какво ще кажеш, Сага? — пита Юна.

— Идеално — избързва Вернер.

— Аз ръководя предварителното разследване — казва Сага, става от стола и излиза от стаята.

Вернер се извинява и тръгва след нея.

Сивите очи на Юна ледено проблясват. Карлос не помръдва от стола си, покашля и казва:

— Млада е и трябва да се опиташ… бъди малко по-мек и внимателен с нея.

— Мисля, че тя може да се грижи за себе си — отсича ченгето.

38.
Сага Бауер

Сага Бауер мисли за Карл Палмкруна и успява само леко да извърне лице. Вижда удара прекалено късно. Идва отстрани. Доста ниско кроше минава над лявото й рамо и я удря по ухото и бузата. Тя полита. Каската й се килва, тя не вижда почти нищо, но разбира, че ще последва друг удар, затова навежда брадичка и закрива лицето си с две ръце. Ударът е доста силен, последван от още един в горните ребра. Тя се препъва назад, към въжето. Реферът се затичва, но Сага вече се е изплъзнала от капана. Мести се настрани, към средата на ринга, като едновременно успява да прецени противника: Светлана Кранц от Фалшьопинг, яка жена около четирийсетте със смъкнати рамене и с татуировка на „Гънс енд Роузис“ на едното рамо. Светлана диша с отворена уста, преследва я с тежка крачка, вярва, че ще победи с нокаут. Сага се промушва предпазливо отзад — вихри се като есенен лист над земята. „Толкова е просто да се боксираш“, мисли си и внезапна радост изпълва гърдите й. Сага Бауер рязко спира и се усмихва толкова широко, че без малко да изпусне протектора. Знае, че я превъзхожда, но не си и помисля да я нокаутира. Решила е да я срази по точки. Но когато чува как гаджето на Светлана й крещи да смаже мутрата на малката руса курва, променя намерението си.

Светлана подскача пъргаво на ринга, дясната й ръка напира настървено. Толкова иска да победи Сага, че губи синхрона, решена да приключи с един или няколко прави десни удара.

Мисли си, че Сага е достатъчно замаяна, за да може да пробие с удар защитата й. Но Сага Бауер не се отпуска, напротив — крайно концентрирана е. Подскача на място, чака връхлитащия противник, вдига ръкавиците пред лицето си, сякаш иска само да се защитава. Но точно в подходящия момент прави изненадваща маневра и със странична стъпка напред се изплъзва от линията на нападателя. Сага се озовава встрани, но събира цялата сила на движението в един удар, насочен право към слънчевия сплит на противника.

Чувства през ръкавицата ръба на протектора на гърдите на Светлана, когато тялото й се огъва напред. Следващият удар е неточен, Сага среща самото теме, но третият е направо идеален, отдолу, малко над устата, и много силен.

Главата на Светлана се обръща назад. Пот и сополи пръскат по посока на удара. Тъмносиният протектор отлита надалеч. Коленете й се огъват и тя тупва на пода, завърта се в кръг и за миг остава легнала, преди да се раздвижи отново.

След мача, в женската съблекалня Сага Бауер чувства как тялото й бавно се успокоява. Има странен вкус в устата — смесица от кръв и лепило. Трябваше да отлепи със зъби текстилното тиксо около шнура на ръкавиците. Вратичката на металното шкафче, където са дрехите й, е отворена, катинарчето е на пейката. Поглежда се в огледалото и бързо изтрива няколко сълзи. Носът й щипе и пулсира след силния противников удар. Мислеше си за друго в началото на мача: за разговора с шефа си и с шефа на Националната полиция, за решението тя и Юна Лина да си сътрудничат.

На вратичката има лепенка с текст „Ракетите от Сьодертелие“ и снимка на една ракета, която прилича на разярена акула.

Ръцете й треперят, когато сваля шортите, бандажа и бикините, черното бельо и сутиена с протектора на гърдите. Разтреперана влиза в облицованата с плочки баня и застава в една от кабините. Водата се стича по врата и гърба й. Успява да прогони мислите за Юна и изплюва кървава слюнка в канала на пода.

Когато се връща в съблекалнята, там са влезли двайсетина жени. Приключили са тренировката си по ки. Сага не забелязва възхитените им погледи. Тя е много красива. С красотата си омайва всекиго. Може би роднинската връзка с Йон Бауер поражда асоциацията със самодива или фея. Лицето й е приветливо и хармонично, без грим, очите — големи и сини като лятно небе. Висока е метър и седемдесет, с изящни крайници, въпреки напомпаните с кръв мускули и синините. Прилича по-скоро на балерина, а не на елитна боксьорка и комисар от разузнаването.

Легендарният илюстратор на приказки и художник Йон Бауер имал двама братя: Ялмар и Ернст. Най-малкият, Ернст, е прадядо на Сага. Все още си спомня как дядо й разказвал за баща си и мъката му, когато прочутият му по-голям брат Йон се удавил заедно със съпругата си Естер и малкия им син през една ноемврийска вечер в езерото Ветерн, само на стотина метра от пристанището в Хестхолмен.

Три поколения по-късно картините на Йон Бауер получили странно отражение в действителността. Сага напомня на всички блестящата принцеса Тувстар, застанала, без да се страхува, пред големия, мрачен трол.

Сага знае, че е кадърен комисар, макар че досега не е довела докрай собствено разследване. Свикнала е да й отнемат работата, свикнала е да я изхвърлят след седмици ангажимент, свикнала е да бъде прекалено защитена и пренебрегвана в акции.

Свикнала е, но това не означава, че й харесва.

Първо е завършила Полицейската академия с много добри резултати, после е получила специално образование по контратероризъм в Охранителна полиция, успяла е да стане комисар и да се посвети на разследващи и оперативни задачи. През цялото време се е квалифицирала и е тренирала физиката си. Бягаше ежедневно, тренираше със спаринг-партньор и участваше в мачове поне два пъти седмично, а всяка седмица тренираше стрелба със своя глок 21 и снайперовата пушка MSG-90A1.

Сага живееше със Стефан Юхансон, който свиреше на пиано в джазгрупата „Ред Боп Лейбъл“, издала седем компактдиска в „Ей Си Ти Мюзик“. Печелила бе и „Грами“ за меланхоличните импровизации в албума „Година без Есбьорн“. Щом се прибереше вкъщи от работа или тренировка, Сага се изтягаше на дивана, хапваше желирани бонбони и гледаше някой филм с изключен звук, докато Стефан свиреше на пианото с часове.

Сага излиза от залата и вижда противничката си, която я чака до бетонните колони.

— Исках само да ти благодаря за мача и да те поздравя — казва Светлана.

Сага се спира.

— И аз ти благодаря.

Светлана леко се изчервява:

— Дяволски си добра.

— И ти.

Светлана свежда поглед и се усмихва. Между подстриганите под прав ъгъл храсти около паркинга са нахвърляни боклуци.

— С влака ли си? — пита Сага.

— Да, трябва да тръгвам.

Светлана вдига сака си, но пак се спира, явно иска да каже още нещо, но се запъва.

— Сага… Извинявай заради гаджето ми — продумва най-накрая. — Не знам дали чу, че крещеше разни неща. Във всеки случай за последен път идва с мен.

Смутена, Светлана се готви да си тръгва.

— Чакай — казва Сага. — Мога да те закарам до гарата, ако искаш.

39.
Още по-далече

Пенелопе тича напреки нагоре по склона, хлъзга се по камъните, пропада надолу, подпира се с ръка, удря рамото и гърба си, съпротивлява се и пъхти. Болка пронизва китката й. Задъхва се, кашля и поглежда назад, надолу сред дърветата, в мрака между стволовете, страхувайки се, че отново ще зърне преследвача.

Бьорн се приближава към нея, пот се стича по лицето му, очите му са кървясали и уплашени. Промърморва нещо и й помага да стане.

— Не можем да спираме — шепне той.

Вече не знаят къде е преследвачът — дали е наблизо, или е изгубил следата. Само преди броени часове лежаха на пода в една кухня, докато той надничаше през прозореца.

Сега бягат нагоре, промъкват се през смърчовия гъсталак, усещат топлата миризма на иглите и продължават напред, хванати за ръце.

Съчките пращят и Бьорн хленчи от страх, прави крачка встрани и един клон го удря по лицето.

— Не знам още колко ще издържа.

— Не мисли за това — казва Пенелопе.

Продължават да вървят още малко. Краката и коленете ги болят. Спускат се надолу към канавката през гъсти издънки и шумолящи листа, нагазват сред бурени и излизат на някакъв черен път. Бьорн се оглежда, шепне й да се приближи и те побягват на юг към заселената част на Шиннардал. Сигурно не е далече. Накуцвайки, тя хуква след него. Ивица груб чакъл с поникнали тук-таме стръкчета трева се стеле между гладките следи от гуми. Пътят завива покрай брезова горичка. Бягат един до друг и, щом заобикалят белите стволове, изведнъж съглеждат двама души. Двайсетгодишно момиче в къса рокля за тенис и младеж с червен мотоциклет. Пенелопе дърпа ципа на анцуга си и се опитва да приглуши дишането, като си поема дъх през носа.

— Здравейте — казва тя.

Те вдигат очи към нея и тя долавя учудването в погледите им. И двамата с Бьорн са окървавени и мръсни.

— Случи ни се нещастие — опитва се да обясни набързо, задъхвайки се. — Трябва ни телефон.

Копривни пеперуди пърхат над лободата и хвоща в канавката.

— Ето — казва младежът, изважда телефона си и го подава на Пенелопе.

— Благодаря — отвръща Бьорн и вперва поглед в пътя и гората.

— Какво ви се е случило? — пита младежът.

Пенелопе не знае какво да отговори, преглъща, сълзи бликват от очите й по мръсните й бузи.

— Нещастие — отговаря Бьорн.

— Лицето й ми е познато — обръща се девойката в роклята за тенис към гаджето си. — Мамка му, тя е онази от телевизията.

— Коя?

— Която говореше глупости за шведския експорт.

Пенелопе се опитва да й се усмихне, докато избира номера на майка си. Ръцете й треперят, бърка бутоните, прекъсва и започва отново. Момичето шепне нещо на ухото на младежа.

В гората се чува шум и на Пенелопе изведнъж й се струва, че вижда някого между дърветата. Преди да разбере, че й се е привидяло, й минава мисълта, че преследвачът ще ги открие, че ги е проследил от къщата. Ръката й трепери толкова силно, че се страхува да не изпусне телефона, когато го вдига към ухото си.

— Мога ли да те попитам нещо? — обръща се момичето към Пенелопе с раздразнение. — Смяташ ли, че тези, които бачкат здравата, може би шейсет часа седмично, трябва да плащат за онези, които не желаят да работят, които само седят пред телевизора?

Пенелопе не разбира какво иска да каже младата жена, защо се гневи, не успява да се съсредоточи върху въпроса й, не може да разбере връзката. Мислите й препускат, погледът й шари между дърветата и в това време чува телефонния сигнал — далечен и пращящ.

— Нима не трябва да ти плащат, след като работиш? — пита непознатата разярена.

Пенелопе поглежда Бьорн, надява се да й помогне, да каже нещо на момичето, което да я успокои. Въздиша, когато чува телефонния секретар с гласа на майка си:

Звъните на Клаудия — не мога да отговоря веднага, но ако оставите съобщение, ще ви се обадя възможно най-бързо…

Сълзите се стичат по бузите й, коленете се огъват, чувства се ужасно изморена. Вдига ръка, за да покаже на момичето, че не може да й отговори.

— Купили сме телефоните си с парите, които сме спечелили — не спира девойката. — Спечели и ти и си купи телефон…

Нещо пращи, връзката е лоша и става все по-лоша, прекъсва, Пенелопе мълчи и не знае дали разговорът продължава, когато започва да говори:

— Мамо, нуждая се от помощ, преследват ме…

Момичето изведнъж побеснява, издърпва телефона от ръцете й и го подава на младежа.

— Намери си работа — казва той.

Пенелопе потреперва, гледа объркано как момичето сяда на мотоциклета зад младежа, обгръщайки го с ръце.

— Моля ви — умолява Пенелопе. — Наистина трябва да…

Гласът й заглъхва със запалването на мотора, задната гума форсира и разравя чакъла, преди да отпрашат. Бьорн крещи да почакат. Затичват се подире им, но моторът изчезва към Шиннардал.

— Бьорн — казва Пенелопе и спира.

— Бягай — вика той.

Останала без дъх, тя обръща поглед назад към пътя и мисли, че правят грешка. Бьорн спира, тежко дишайки, подпира се на бедрото си за миг и отново тръгва.

— Почакай, той чете мислите ни — казва тя сериозно. — Трябва да постъпим другояче.

Бьорн забавя ход, обръща се и я поглежда, но продължава да върви заднешком.

— Трябва да намерим помощ — казва той.

— Не сега.

Бьорн се връща при нея и я хваща за раменете.

— Пени, може би има само десет минути до най-близката къща, ще се справиш, аз ще ти помогна…

— Трябва да се върнем обратно в гората — прекъсва го тя. — Знам, че съм права.

Сваля лентата си за коса и я хвърля на пътя, после се обръща и тръгва към гората, в посока, обратна на селището.

Бьорн поема след Пенелопе, прекрачва канавката и продължава да върви между дърветата. Тя чува стъпките му след себе си. Настига я и я хваща за ръка.

Бягат един до друг, не твърде бързо, но с всяка минута се отдалечават от пътя, от хората и помощта.

Пътят им внезапно се прекъсва от широка около четирийсет метра река. Задъхани, нагазват в дълбоката до бедрата вода, стигат до отсрещния бряг и продължават да тичат през гората с подгизнали обувки.

След десетина минути Пенелопе отново се забавя. Спира, поема си дъх, вдига поглед и се оглежда. За първи път не усеща смразяващото присъствие на преследвача им.

— Когато бяхме в къщата — казва Бьорн, — защо се провикна да влезе?

— Защото иначе просто щеше да отвори вратата и да влезе, а това бе най-неочакваното за него.

— Но…

— През цялото време се намира една крачка напред — продължава тя. — Ние се уплашихме, а той знае как се държат уплашените хора.

— Не го канят да влезе — добавя Бьорн и уморена усмивка се появява на лицето му.

— Затова и не можехме да продължим към Шиннардал. Трябва постоянно да променяме посоката, да навлизаме все по-навътре в гората.

— Да.

Тя гледа изтощеното му лице, бледите изпръхнали устни.

— Мисля, че трябва да продължим по този начин, за да се спасим. Да мислим различно. Смятам, че вместо да се опитваме да се измъкнем от острова на сушата, трябва да навлезем все по-навътре в архипелага, далече от континенталната част.

— Никой не би постъпил така.

— Имаш ли още сили? — тихо пита тя.

Той кимва и те побягват все по-навътре, отдалечавайки се от пътища, къщи и хора.

40.
Наследникът

Аксел Рисен бавно откопчава копчетата на твърдите ръкавели на ризата си. Слага ги в бронзовата купа на скрина. Наследство са от дядо му: адмирал Рисен. Но украсата е цивилна: орден, състоящ се от две кръстосани палмови листа.

Оглежда се в огледалото до вратата на гардероба. Разхлабва вратовръзката си и сяда на ръба на леглото в другия край на стаята. Нещо шуми в радиатора и му се струва, че през стените долавя откъслечни звуци от мелодия.

Музиката идва от съседния апартамент на по-малкия му брат. „Самотна цигулка“, мисли си той и свърза частите във фантазията си. В съзнанието си чува Соната №1 за цигулка от Бах в сол минор, въведението, адажиото, но далеч по-плавно от общоприетото. Аксел не чува само тоновете, които трябва да чуе, а се наслаждава и на всеки извисяващ се обертон и случаен удар по ръба на цигулката.

Пръстите му треперят с промяната на темпото, ръцете му жадуват да докоснат инструмента. Толкова отдавна не се е случвало пръстите му да тръпнат заедно с музиката, да шарят по струните нагоре по грифа.

Мелодията в главата му утихва с иззвъняването на телефона. Става от леглото и разтърква очи. Толкова е уморен, почти не е спал последната седмица.

От номера проличава, че го търси някой от Кабинета на правителството. Прокашля се, преди да отговори със спокоен глас:

— Аксел Рисен.

— Казвам се Йорген Грюнлихт и съм председател на правителствената работна група по външна политика, както сигурно знаеш.

— Добър вечер.

— Съжалявам, че се обаждам в такъв късен час.

— Бях буден.

— Предполагах — добавя Йорген Грюнлихт и изчаква, преди да продължи. — Току-що приключи извънредната среща на ръководството, на която взехме решение да се опитаме да те привлечем за поста генерален директор на Инспектората за стратегически продукти.

— Разбирам.

Телефонът млъква за миг. После Грюнлихт бързо казва:

— Предполагам, че знаеш за случилото се с Карл Палмкруна.

— Само от вестника.

Председателят добавя нещо, което Аксел не може да разбере, преди другият да продължи на висок глас.

— Запознат си с дейността ни и теоретично би могъл, ако приемеш предложението ни, да навлезеш доста бързо.

— Трябва да приключа със задачите си за ООН — отговаря Аксел.

— Това проблем ли е? — пита председателят неспокойно.

— Не.

— Прегледай условията, но… всичко подлежи на обсъждане — пояснява Грюнлихт. — Както разбираш, имаме голямо желание да те посрещнем в екипа, безсмислено е да го превръщаме в тайна.

— Нека си помисля.

— Какво ще кажеш за среща утре сутрин?

— Нещо спешно?

— Винаги се бавим колкото е нужно — отвръща Грюнлихт. — Но, разбира се, с оглед на случилото се… Министърът на търговията ни напомни за едно начинание, проточило се вече доста време.

— За какво става дума?

— Нищо особено… касае се за разрешително за износ. Предварителното становище беше положително, Съветът по контрол на износа си свърши работата, дискусиите са приключили, но Палмкруна не успя да го подпише.

— А трябвало ли е? — пита Аксел.

— Само генералният директор може да одобри износ на средства за отбрана и продукти с двойно предназначение — пояснява Йорген Грюнлихт.

— Но и правителството одобрява определени сделки, нали?

— Ако генералният директор на Инспектората за стратегически продукти вземе решение да предаде досието на правителството.

— Разбирам.

Единайсет години Аксел Рисен работи като инспектор на военна продукция в старата система, за Министерство на външните работи, преди да му гласуват доверие в органа на ООН — Служба по въпросите на разоръжаването. Понастоящем е старши консултант в Отдела за анализ и оценка. Само на петдесет и една години е, прошарената му коса е все още гъста. Чертите му са правилни и приятни. Почернял е след почивката в Кейптаун, където с наета платноходка бе обикалял самичък зашеметяващия, стръмен бряг.

Аксел отива в библиотеката, сяда на фотьойла за четене, притваря натежалите си клепачи и започва да мисли за смъртта на Карл Палмкруна, за която бе съобщено в сутрешния „Дагенс нюхетер“. Трудно можеше да се разбере какво се е случило, но нещо в текста намекваше, че случилото се е неочаквано. Ако беше болен, щеше да се разчуе. Аксел си мисли за многобройните им срещи през годините. И двамата бяха ангажирани като експерти в изготвянето на законопроект, довел до решението на Парламента да слее Инспектората по военна продукция и стратегическия контрол на износа на Министерския съвет в една служба: Инспекторат за стратегически продукти.

А сега Палмкруна е мъртъв. Аксел вижда пред себе си слабия блед мъж, високо подстриган по военному, потънал в самота.

Изведнъж го обзема безпокойство. В стаята е прекалено тихо. Става и поглежда навън, ослушва се.

— Бевърли? — извиква тихо. — Бевърли?

Тя не отговаря. Бързо прекосява стаята и излиза в коридора да си вземе сакото и да потърси момичето, когато неочаквано я чува да си тананика. Задава се от кухнята, стъпвайки боса по килимите. Учудва се, като вижда разтревоженото му лице.

— Аксел — казва тя със звънлив глас. — Какво има?

— Просто се притесних да не си излязла — промърморва той.

— В опасния свят — усмихва се тя.

— Казвам само, че не можеш да се доверяваш на всички хора.

— Аз не се доверявам, аз ги гледам, гледам светлината — обяснява тя. — Ако те са в нейната прегръдка, знам, че са добри.

Аксел не знае какво да отговори, казва само, че й е купил чипс и голяма бутилка фанта.

Тя изглежда изобщо не го чува. Опитва се да разбере по лицето й дали е неспокойна, депресирана или се затваря в себе си.

— Все още ли мислиш да се оженим? — пита тя.

— Да — излъгва той.

— Само че цветята ме карат да си спомням за погребението на мама и лицето на татко, когато…

— Не е нужно да има цветя — казва той.

— Все пак харесвам момината сълза.

— Аз също — прошепва той.

Тя се изчервява доволна и той чува как се преструва, че се прозява заради него.

— Спи ми се — казва тя и излиза от стаята. — А на теб?

— Не — отговаря Аксел на себе си, но става и тръгва след нея.

Прекосява стаята със силното усещане, че части от собственото му тяло се опитват да го възпрат. Чувства се тромав и странно бавен, когато я следва по коридора, по мраморния под и нагоре по стълбите, през две просторни зали в онзи кът, където обикновено се оттегля вечер. Момичето е слабичко и ниско, едва стига до гърдите му. Косата й е набола, след като я бе обръснала миналата седмица. Прегръща го бързо и той долавя мириса на карамел в устата й.

41.
Безсъние

Преди десет месеца Аксел Рисен срещна Бевърли Андершон за първи път. Всичко се дължеше на сериозните му проблеми със съня. След една случка преди повече от трийсет години заспиваше трудно. Помагаха му само хапчета за сън, изкуствен сън без сънища, може би без истинска почивка.

Но сън.

Трябваше непрекъснато да увеличава дозата. Хапчетата създаваха сънотворен шум, който заглушаваше мислите. Харесваше ги и ги смесваше със скъпо отлежало уиски. Но след прекалена употреба повече от двайсет години, брат му го бе открил в антрето в безсъзнание и с бликнала от двете ноздри кръв.

В Каролинската болница констатираха цироза на черния дроб.

Хроничното увреждане на клетките бе толкова напреднало, че го поставиха на опашка за трансплантация веднага след задължителния контролен период. Но поради нулевата му кръвна група и необичайно редкия тип тъкан, броят на възможните донори намаля катастрофално.

По-малкият му брат можеше да дари част от черния си дроб, ако нямаше сериозна аритмия и сърцето му можеше да не издържи тежката операция.

Надеждата за донор бе почти равна на нула, но ако Аксел се въздържаше от алкохола и приспивателните, нямаше да умре. И заедно с постоянна доза конакион, индерал и спиронолактон черният дроб щеше да функционира, така че той да води нормален живот.

Но сънят му изчезна, спеше не повече от час-два на нощ. Приеха го в специализирана клиника в Гьотеборг, направиха му полисомнография и поставиха диагноза на инсомнията му. Но тъй като приемането на лекарства бе изключено, можеше само да бъде посъветван за различни техники на заспиване, медитация, подлагане на хипноза и самовнушение, но нищо не помагаше.

Четири месеца след чернодробния колапс имаше буден период от девет денонощия и получи нещо като психичен срив.

Доброволно бе настанен в частната психиатрия „Св. Мария Йерта“.

Там срещна Бевърли, която тогава бе на не повече от четиринайсет.

Както обикновено, Аксел лежеше в стаята си, без да може да заспи, бе може би три през нощта, пълен мрак, когато тя отвори вратата. Приличаше на зъл дух, на сомнамбул, обикалящ коридорите по нощите.

Може би просто е търсела някого, при когото да остане.

Той лежеше в безсъние и отчаяние, когато момичето влезе. Застана тихо пред него, дългата й нощница се влачела по пода.

— Видях, че свети тук — прошепнала тя. — От теб струи светлина.

Приближи се до него и пропълзя в леглото му. Той не знаеше какво прави, хвана я за косата прекалено грубо и я притисна до себе си. Тя лежеше, без да отрони и дума. Вкопчи се в телцето й, притисна лице в шията й и изведнъж заспа.

Потъна в море от сън.

Първия път остана само няколко минути, но след това идваше всяка нощ.

Прегръщаше я, държеше я плътно до себе си и заспиваше, плувнал в пот.

Психическата му нестабилност премина, а Бевърли спря да се лута из коридорите.

И двамата решиха да си тръгнат от „Св. Мария Йерта“, а случилото се по-късно бе мълчаливо и отчаяно споразумение помежду им.

Разбираха, че същината на връзката им трябва да остане тайна, но за пред хората Бевърли получи разрешение от баща си да живее на квартира в отделена част от апартамента на Аксел Рисен в очакване на студентско жилище.

Бевърли Андершон е вече на петнайсет, граничното й разстройство е диагностицирано. Липсва й мярка в отношението към околните и способност да поставя граници. Няма нормален инстинкт за самосъхранение.

В миналото момичета като нея били затваряни в домове за бавноразвиващи се, стерилизирали ги насила или ги лоботомирали от опасения за необуздана сексуалност и разврат.

Все още има момичета като Бевърли, които тръгват подир неподходящи хора с цялото си доверие, а те не им мислят нищо добро.

Но Бевърли е късметлийка с Аксел Рисен. Често си го повтаря: той не е педофил, не иска да я нарани или да печели пари чрез нея. Нужна му е само заради съня му. Често казва, че той ще се ожени за нея, когато порасне достатъчно.

Аксел я оставя да развихря фантазията си около сватбата, защото това я прави доволна и спокойна. Убеждава се, че по този начин я защитава от заобикалящия свят, но, разбира се, знае, че същевременно я използва. Срамува се, но не намира друг изход, страхува се да не бъде сполетян отново от голямото безсъние.

Бевърли излиза с четка за зъби в уста. Кимва към трите цигулки, окачени на стената.

— Защо не свириш на тях? — пита тя.

— Не мога — отговаря той с усмивка.

— Значи ще си висят така? Дай ги на някого, който може.

— Харесват ми, защото съм ги получил от Роберт.

— Почти никога не говориш за брат си.

— Сложно е…

— Той прави цигулки в работилницата си — продължава тя.

— Да, прави цигулки… и свири в камерен оркестър.

— Не може ли да свири на сватбата ни? — пита тя и изтрива пастата за зъби от крайчетата на устните си.

Аксел я поглежда и се надява тя да не долови сковаността на лицето му, когато казва:

— Прекрасна идея.

Чувства как умората го поваля, как приижда на талази, как обхваща тялото и мозъка му. Минава покрай нея, влиза в спалнята и потъва в леглото.

— Спи ми се, аз…

— Жал ми е за теб — казва тя сериозно.

Аксел клати глава.

— Трябва да поспя — обяснява той, готов да заплаче.

Става и изважда една нощница от розов памучен плат.

— Скъпа Бевърли, облечи я.

— Щом искаш.

Тя спира и поглежда голямото платно с маслени бои на Ернст Билгрен, изобразяващо облечена лисица, седнала във фотьойл в буржоазен дом.

— Картината ме плаши — казва тя.

— Така ли?

Бевърли кимва и започва да се съблича.

— Не можеш ли да се преоблечеш в банята?

Тя свива рамене и когато сваля розовия си сутиен, той става, за да не я гледа гола. Отива до картината с лисицата, откача я и я поставя на пода с лице към стената.

Аксел спи сковано и тежко, със сбръчкано лице и стиснати челюсти. Притиснал е здраво момичето до себе си. Изведнъж се събужда, разхлабва прегръдката си и си поема дъх като удавник. Облян е в пот, сърцето му бие силно и тревожно. Запалва нощната лампа. Бевърли спи отпусната като малко дете, с отворена уста и влажно чело.

Отново се сеща за Карл Палмкруна. За последен път се бяха видели на среща на благородниците в Дома на благородниците. Палмкруна беше пиян, държеше се агресивно, дърдореше за различното оръжейно ембарго на ООН, като накрая подхвърли изненадващите думи: „Ако всичко отиде по дяволите, ще постъпя като Алгернон, за да не бера плодовете на кошмара си“.

Аксел угасва лампата, намества се удобно и продължава да мисли за казаното от Палмкруна: „… ще постъпя като Алгернон“. Какво имаше предвид? За какъв кошмар намекваше? Наистина ли беше го казал?

„За да не бера плодовете на кошмара си.“

Смъртта на Карл-Фредрик Алгернон беше мистерия в Швеция. Преди да загине, Алгернон работеше като инспектор на военна продукция в Министерство на външните работи. В един януарски ден се беше срещнал с шефа на концерна „Нобел Индъстрис“ Андерш Карлберг и го уведомил, че фирма на концерна фигурирала в едно разследване за контрабанда на оръжие в страните от Персийския залив. По-късно същия ден Карл-Фредрик Алгернон паднал пред връхлитащия влак в метрото на Централна гара в Стокхолм.

Мислите на Аксел плъзват встрани, правят все по-неясни кръговете около обвиненията в контрабанда на оръжие и подкупи, отправени към „Бофорс“ АД. Вижда пред очите си мъж в шлифер да пада гърбом пред летящия влак.

Полита бавно с развяваща се дреха.

Нежното дишане на Бевърли го успокоява. Обръща се към нея и обгръща с ръце телцето й.

Чува въздишката й, когато я притегля към себе си.

Държи я здраво и сънят приижда подобно на облаци, мислите се оттеглят и оредяват.

До края на нощта спи леко, събужда се в пет часа от конвулсивната прегръдка на тънките й ръце. Усеща как боцкащата й коса гъделичка устните му и умира от неистово желание да посегне към хапчетата.

42.
Инспекторатът за стратегически продукти

Часът е седем сутринта, когато Аксел излиза на терасата, която дели с брат си. В осем ще се срещне с Йорген Грюнлихт в кабинета на Карл Палмкруна в Инспектората за стратегически продукти.

Въздухът на терасата е вече топъл, но все още свеж. По-младият му брат Роберт е отворил вратата на верандата на апартамента си и е седнал в един шезлонг. Още е небръснат, седи отпуснал ръце и се взира в окъпаните в сутрешна роса листа на кестените. Облечен е в поовехтял копринен халат. Същия, който баща им обличаше в съботните утрини.

— Добро утро — казва Роберт.

Аксел кимва, без да поглежда брат си.

— Поправих фиоринито[1] на Чарлс Грийндърк — продължава Роберт в опит да завърже разговор.

— Сигурно ще се зарадва — приглася му глухо Аксел.

Роберт вдига лице към него.

— Притеснен ли си?

— Малко, без майтап — отговаря Аксел. — Изглежда, ще си сменям работата.

— Да, защо не — съгласява се по-малкият брат разсеяно.

Аксел разглежда дружелюбното лице на брат си, дълбоките бръчки, плешивото теме. Мисли си колко по-различно би могло да бъде всичко между тях.

— Как е сърцето ти? — пита той. — Все още работи ли?

Роберт опипва с ръка гърдите си, преди да отговори:

— Кара по малко…

— Добре.

— А твоят нещастен дроб?

Аксел свива рамене и се прибира вътре.

— Ще свирим Шуберт тази вечер — казва Роберт.

— Приятно прекарване.

— Мисля си, че ти може би… — Роберт млъква, поглежда брат си и сменя темата. — Момичето в стаята там, горе…

— Да… Бевърли — казва Аксел.

— Колко дълго ще живее тук? — пита Роберт и присвива очи.

— Не знам — отвръща той. — Обещал съм да остане, докато си намери студентско жилище.

— Да, винаги си се грижил за наранени пчели и жаби, които…

— Тя е човек — прекъсва го Аксел.

Отваря високата врата на верандата и вижда лицето си да се плъзга по вълнистата повърхност на стъклото, докато влиза. Скрит зад завесата, поглежда как брат му Роберт става от шезлонга, почесва се по корема и слиза по стълбите, които водят от терасата към малката градинка и ателието в задния двор. Когато Роберт се скрива, Аксел се връща в стаята и внимателно буди Бевърли, която спи с отворена уста.

Инспекторатът за стратегически продукти е държавна агенция, създадена през 1996 година. Оттогава основната му дейност е износ на оръжие и продукти с двойно предназначение. Офисите му се намират на петия етаж на бледорозова сграда с адрес: „Кларабергсвиадукт“ 90.

Аксел се качва с асансьора и вижда, че Йорген Грюнлихт от Външното министерство го чака зад големите стъклени врати. Той кимва нетърпеливо, макар че часът е осем без две, прокарва входната карта, набира код и пуска Аксел през вратата. Грюнлихт е висок мъж с нарушена пигментация на лицето: бели петна с различна форма, открояващи се върху червеникавата му кожа.

Двамата тръгват към кабинета на Карл Палмкруна, ъглова стая с два огромни прозореца, които гледат към разклона на юг зад Централна гара, отвъд езерото Клара и мрачната, ръбеста сграда на кметството.

Въпреки тузарския адрес има нещо аскетично в помещенията на Инспектората. Подовете са покрити с балатум, белите чамови мебели са непретенциозни и безлични. „Сякаш да не забравят, че износът на оръжие е морално съмнителен“, мисли си Аксел и потръпва.

Зловещо е да седиш в офиса на Палмкруна толкова скоро след смъртта му.

Аксел чува бръмченето на неоновата лампа на тавана като фалшив полутон на пиано. Изведнъж се сеща, че беше чул същия обертон при запис на първата соната на Джон Кейдж.

Грюнлихт затваря вратата и когато поканва Аксел Рисен да седне, изглежда напрегнат, въпреки любезната усмивка.

— Радвам се, че успя да дойдеш толкова бързо — казва той и му подава папката с договора.

— Разбира се, бързах да дойда — усмихва се Аксел.

— Седни и го прочети — продължава Грюнлихт и сочи към бюрото.

Аксел сяда на твърдия стол, оставя папката и вдига поглед.

— Ще го прегледам и ще се чуем следващата седмица.

— Договорът е много изгоден, но предложението няма да важи безкрайно — пояснява Грюнлихт.

— Зная, че бързате.

— Ръководството безспорно държи на теб, с твоята кариера и репутация няма по-добра кандидатура, но същевременно не можем да оставим работата да чака.

Аксел отваря папката и се опитва да прогони едно неприятно вътрешно чувство, предусещане, че го примамват в капан. През цялото време Грюнлихт го притиска, държи се загадъчно и настоятелно.

Ако подпише договора, ще стане директор на Инспектората за стратегически продукти. Тогава той самият ще взима решения за шведския оръжеен износ. В рамките на ООН бе работил за разоръжаване на военни ядра, за намаляване на притока на конвенционални оръжия и би искал да използва назначението си, за да продължи тази дейност.

Внимателно преглежда написаното: харесва му, дори прекалено. Изчервява се няколкократно, докато чете.

— Добре дошъл в екипа — усмихва се Грюнлихт и му подава писалката.

Аксел благодари, слага подписа си и става, обръща се с гръб към Грюнлихт и поглежда през прозореца. Вижда трите корони на кметството, едва различими в слънчевата мараня.

— Гледката оттук не е лоша — промърморва Грюнлихт. — По-добра е от тази в моята канцелария във Външно.

Аксел се обръща към него.

— Три неща са най-спешни в момента, от тях Кения е с приоритет. Сделката е голяма и важна. Съветвам те да се запознаеш с нея веднага, още сега. Карл я е подготвил добре, така че…

Подава му документа и го поглежда със странен блясък в очите. Аксел усеща как Грюнлихт, всъщност, иска да напъха писалката в ръката му и да я плъзне по хартията.

— Сигурен съм, че ще бъдеш много добър наследник на Карл.

Без да дочака отговор, го потупва по ръката и тръгва бързо към вратата. Обръща и казва лаконично:

— Среща с референтната група в петнайсет часа днес.

Аксел остава сам в стаята. Постепенно го обгръща глуха тишина. Сяда отново на бюрото и бегло преглежда документа, оставен неподписан от Карл Палмкруна. Подготовката е задълбочена и много подробна. Касае се за износ за Кения на 1,25 милиона патрона с калибър 5,56×45 мм. Съветът по контрол на износа е гласувал положителна препоръка, предварителното становище на Палмкруна е одобрително, а „Селенция Дифенс“ АД е утвърдена и сериозна компания.

Но износът не може да се реализира преди последната стъпка: разрешение за износ от генералния директор на Инспектората за стратегически продукти.

Аксел се обляга и мисли за загадъчните думи на Палмкруна да постъпи като Алгернон, да умре, за да не бере плодовете на кошмара си.

[1] Джузепе Фиорини (1861–1934) — италиански майстор на музикални инструменти. — Бел.прев. ↑

43.
Клониран компютър

Йоран Стуне се усмихва на Юна Лина, изважда от чантата си плик, отваря го и изсипва в шепата си един ключ. Сага Бауер стои пред вратата на асансьора със сведен поглед. И тримата са пред апартамента на Карл Палмкруна на улица „Гревгатан“ 2.

— Криминалистите ни ще дойдат утре — казва Йоран.

— Знаеш ли в колко часа? — пита Юна.

— В колко часа, Сага? — обръща се Йоран към нея.

— Мисля, че ние…

— Мислиш? — прекъсва я той. — Трябва да знаеш часа.

— В десет — тихо отговаря тя.

— Нали им каза, че лично аз искам да започнат с компютрите и телефоните?

— Да, казах им, че…

Йоран я прекъсва с махване на ръката, когато телефонът му иззвънява. Той прави няколко стъпки надолу по стълбите, застава до нишата на прозореца с червено-кафяви стъкла и започва да говори.

Юна се обръща към Сага и пита с нисък глас:

— Нали ти ръководиш предварителното разследване?

Сага поклаща глава.

— Какво се е случило? — недоумява той.

— Не знам — отговаря изморено тя. — Все едно и също, това дори не е в компетентността на Йоран, той никога не се е занимавал с антитероризъм.

— Как мислиш да реагираш?

— Няма какво да…

Тя млъква, когато Йоран Стуне приключва разговора и се качва отново при тях. Протяга ръка, за да получи ключа за вратата на Палмкруна.

— Ключът — казва тя.

— Какво?

— Аз ръководя предварителното разследване.

— Какво ще кажеш за това? — смее се Йоран Стуне, обръщайки се към Юна.

— Проблемът със сигурност не е в теб, Йоран — отвръща Юна. — Но наскоро бях на среща с шефовете и приех да работя заедно със Сага Бауер…

— Тя може да присъства — казва той набързо.

— Като ръководител на разследването — добавя Сага.

— Искате да се отървете от мен или какво, по дяволите, намеквате? — пита Йоран Стуне с учудена и обидена усмивка.

— Можеш да ни придружаваш, ако искаш — спокойно отвръща Юна.

Сага взима ключа от ръката на Йоран.

— Ще се обадя на Вернер — казва той и тръгва да слиза по стълбите.

Чуват стъпките му и разговора с шефа по телефона, нарастващото възмущение в гласа и ехото от заключителния крясък: „кучка“.

Сага едва сдържа усмивката си, пъха ключа, завърта го два пъти и отваря тежката врата.

Полицейската преграда на мястото беше вдигната, след като отпаднаха подозренията за престъпление. Предварителното разследване бе незабавно прекратено, когато докладът от аутопсията на Нилс Олѐн бе готов: аутопсията потвърди всяка точка от хипотезата на Юна Лина за самоубийство. Карл Палмкруна бе сложил край на живота си, като се беше обесил с въже за пране, окачено на полилея в дома му. Разследването на местопрестъплението бе спряно, анализите на взетите проби, изпратени в Националната криминално-техническа лаборатория в Линшьопинг, така и не бяха направени.

Но сега стана ясно, че ден преди Карл Палмкруна да бъде намерен обесен, Бьорн Алмскуг му е изпратил писмо.

По-късно вечерта Виула Фернандес е била убита на яхтата на Бьорн Алмскуг.

Бьорн е връзката, спойката между двата смъртни случая. Щяха да ги отпишат като самоубийство и нещастие, без нищо общо помежду им, ако яхтата бе потънала в морето.

Сага и Юна влизат в коридора и разбират, че не е пристигнала никаква поща. Въздухът е просмукан от миризма на препарат за под. Минават през големите зали. Слънчевата светлина струи от прозорците. Отразява се от червения ламаринен покрив на отсрещната сграда. От еркера се вижда блестящата вода на залива Нюбрувикен.

Плоскостите за стъпване, поставени от криминалистите, са махнати, а подът под куката за полилея в празния салон е подсушен.

Пристъпват бавно по скърцащия паркет. Странно, но тягостното чувство от самоубийството в апартамента на Палмкруна е изчезнало. Не се чувства мястото да е безлюдно. И Юна, и Сага го усещат. В голямата, почти празна стая цари уютна тишина.

— Тя все още идва тук — казва изведнъж Сага.

— Права си — отвръща Юна и се усмихва. — Икономката, идвала е, чистила е, проветрявала е, носела е пощата, сменяла е бельото и прочие.

И двамата си мислят, че това не е чак толкова необичайно при внезапна смърт. Човек отказва да приеме промяната в живота си. Предпочита да запази предишното си поведение, вместо да се адаптира към новата ситуация.

Някой звъни на вратата. Сага се оглежда неспокойно, но тръгва след Юна по коридора.

На вратата стои мъж с бръсната глава, облечен в черен, провиснал анцуг.

— Юна ми каза да хвърля хамбургера и да дойда веднага — казва Юхан.

— Това е Юхан Йонсон от компютърния отдел — пояснява Юна.

— Юна гараше гола — поднася го Юхан с преувеличен фински акцент. — Пътят зави, но не и Юна.

— Сага Бауер е комисар от разузнаването — казва Юна.

— Ще бърборим ли, или ще рапотим? — пита Юхан Йонсон.

— Край на шегичките — обажда се Сага.

— Трябва да прегледаме компютъра на Палмкруна — казва Юна. — Колко време ще отнеме?

Тръгват към кабинета.

— Ще се използва ли като доказателство? — пита Юхан Йонсон.

— Да — отвръща Юна.

— Значи искате да го клонирам?

— Колко време ще отнеме? — пита Юна.

— Докато успееш да разкажеш няколко вица за спецченгета — отвръща той, без да помръдне.

— Какво ти става? — дразни се Сага.

— Ще си позволя да попитам дали излизаш с някого? — пита Юхан Йонсон със смутена усмивка.

Тя го поглежда в очите и кимва сериозно. Той свежда поглед, промърморва нещо и изчезва в кабинета на Карл Палмкруна.

Юна взима две ръкавици от Сага, нахлузва ги и преглежда пощата в чекмеджето, но не открива нищо особено. Няма кой знае какво: няколко писма от банката и одитора, информация от Кабинета на правителството, резултати от изследвания от болница „Софияхемет“ и протокол от общото събрание на жилищната кооперация през пролетта.

Връщат се в стаята, където бе намерен трупът на Палмкруна. Юна сяда на един от диваните на дизайнера Карл Малмстен и внимателно мести ръката си пред леденосиния, тънък лъч от музикалната уредба. От тонколоните изведнъж се разнася звук на самотна цигулка. Виртуоз извайва ефирна мелодия в най-висок регистър, но с темперамент на мятаща се птица.

Юна поглежда часовника, оставя Сага при музикалната уредба и отива в кабинета. Юхан Йонсон се е преместил в кухнята с тънкия компютър.

— Справяш ли се? — пита Юна.

— Какво?

— Можеш ли да копираш компютъра на Палмкруна?

— Естествено — клонирам го едно към едно — отвръща той, сякаш не разбрал напълно въпроса.

Юна заобикаля масата и поглежда екрана.

— Стигна ли до имейлите?

Юхан Йонсон отваря програмата.

— Та даа — казва той.

— Да прегледаме кореспонденцията му от последната седмица — продължава Юна.

— С входящата поща ли ще започнем?

— Да, добре, добре.

— Мислиш ли, че Сага ме харесва? — пита ни в клин, ни в ръкав Юхан.

— Не — отвръща Юна.

— Любовта започва с кавга.

— Опитай се да й дръпнеш плитката — казва Юна, като едновременно сочи екрана.

Юхан Йонсон отваря входящата поща и се усмихва.

— Джакпот, печелим — възкликва той.

Юна вижда три писма от skunk@hotmail.com.

— Отвори ги — шепне той.

Юхан Йонсон кликва върху първото и в същия миг писмото на Бьорн Алмскуг изпълва екрана.

— „Исус Христос Суперстар“ — прошепва Юхан и се отмества встрани.

44.
Писмата

Юна прочита писмото и застива на място, отваря другите две, прочита ги два пъти и отива при Сага Бауер, която все още е в стаята с уредбата.

— Открихте ли нещо? — пита тя.

— Да… от втори юни — започва Юна. — Карл Палмкруна е получил изнудваческо писмо от Бьорн Алмскуг от анонимен адрес.

— Значи всичко се свежда до изнудване — въздъхва тя.

— Не съм сигурен — отвръща Юна.

После продължава разказа си за последните дни на Карл Палмкруна. Бил е с Джералд Джеймс от Научно-техническия съвет на посещение в оръжейната фабрика на „Селенция Дифенс“ в Тролхетан. Най-вероятно е прочел писмото на Бьорн Алмскуг вечерта, когато се е прибрал вкъщи, защото отговорът му към изнудвача е изпратен едва в 18:25. В него предупреждава за сериозни последствия. По обяд на следващия ден Палмкруна е изпратил второ писмо, в което описва пълната си безпомощност. След това вероятно е провесил примката на тавана и помолил икономката да не го безпокои. Тя си тръгва, той пуска музиката, влиза в малкия салон, поставя куфарчето си изправено, стъпва на него, нахлузва примката на шията и ритва куфарчето. Второто писмо от Бьорн Алмскуг пристига в сървъра на Палмкруна малко след смъртта му, а на следващия ден — третото.

Юна подрежда на масата петте писма в правилна последователност, Сага застава до него и прочита цялата кореспонденция.

Първото писмо на Бьорн Алмскуг, сряда, 2 юни, 11:37 ч.:

Уважаеми Карл Палмкруна,

Пиша, за да Ви уведомя, че попаднах на оригинална снимка със съмнително съдържание. На нея се вижда как седите в частна ложа и пиете шампанско с Рафаел Гуиди. Понеже разбирам, че подобна документация е обезпокоителна, съм готов да Ви продам снимката за един милион крони. Веднага щом преведете сумата на транзитна сметка 837–9 222701730, снимката ще Ви бъде изпратена, а настоящата кореспонденция — изтрита.

С приятелски поздрав от един скункс

Отговор на Карл Палмкруна, сряда, 2 юни, 18:25 ч.:

Не знам кой си, но едно ми е ясно, че не разбираш с какво се захващаш, нямаш никаква представа.

Така че те предупреждавам, и то много сериозно, и те моля: бъди добър, дай ми снимката, преди да е прекалено късно.

Следващ отговор на Карл Палмкруна, четвъртък, 3 юни, 14:02 ч.:

Вече е прекалено късно, и ти, и аз ще умрем.

Второто писмо на Бьорн Алмскуг, четвъртък, 3 юни, 16:02 ч.:

Предавам се, ще постъпя както казвате.

Третото писмо на Бьорн Алмскуг, петък, 4 юни, 07:45 ч.:

Уважаеми Карл Палмкруна,

Изпратих снимката. Забравете, че изобщо съм се свързвал с Вас.

С приятелски поздрав от един скункс

След повторния прочит Сага хвърля сериозен поглед към Юна и казва, че в размяната на писмата е същността на трагедията:

— Бьорн Алмскуг иска да продаде компрометираща снимка на Палмкруна. Ясно е, че последният е вярвал в съществуването й, както и че съдържанието й е много по-сериозно, отколкото е предполагал Бьорн. Палмкруна го предупреждава, дори и през ум не му минава да му предлага пари, по-скоро изглежда смята, че самото съществуване на снимката е опасно и за двамата.

— Какво се случва, как мислиш? — пита Юна.

— Палмкруна чака отговор: или по имейл, или по пощата — продължава Сага. — Когато не го получава, изпраща второто си писмо, в което посочва, че ще умрат: и той, и Бьорн.

— И после се обесва — допълва Юна.

— Когато Бьорн отива в интернет кафето и прочита второто писмо: „Вече е прекалено късно, и ти, и аз ще умрем“, се изплашва и отговаря, че ще постъпи както му казва Палмкруна.

— Без да знае, че той вече е мъртъв.

— Точно така — потвърждава тя. — Вече е прекалено късно и всичко, което прави постфактум, е всъщност напразно…

— Изглежда се е паникьосал след второто писмо на Палмкруна — казва Юна. — Спира всички планове за изнудване и иска само да се измъкне.

— Но проблемът е, че снимката е залепена на стъклената врата на Пенелопе.

— Няма да успее да я вземе, преди тя да тръгне за предаването в телевизията — продължава Юна. — Чака отвън, вижда Пенелопе да тръгва с таксито, втурва се вътре, срещата момиченцето на стълбите, бързо влиза в апартамента, дръпва снимката от стъклената врата, взима метрото, изпраща снимката на Палмкруна, пише му имейл, отбива се в апартамента си на улица „Понтонйергатан“ 47, грабва багажа си, хваща автобуса към Сьодермалм и беж към яхтата на Лонгхолмен.

— Така, и какво те кара да вярваш, че това е повече от обичайно изнудване?

— Апартаментът на Бьорн изгаря до основи едва три часа след като го напуска — обяснява Юна. — Криминалистите са убедени, че забравена ютия в съседния апартамент е причинила пожара, но…

— Спрях да вярвам в случайности около този случай — казва Сага.

— И аз — усмихва се Юна.

Поглеждат отново кореспонденцията и инспекторът сочи двете писма на Палмкруна.

— Трябва да се е свързал с някого между първото и второто писмо — отбелязва той.

— Първото съдържа предупреждение — констатира Сага. — Второто оповестява, че е прекалено късно, че и двамата ще умрат.

— Мисля, че Палмкруна се е обадил на някого, след като е получил изнудваческото писмо, уплашил се е до смърт, но се е надявал на помощ — казва Юна. — Едва когато разбрал, че няма спасение, е написал второто писмо, в което просто съобщава, че ще умрат.

— Ще накараме някого да прегледа телефонните обаждания — казва Сага.

— Ериксон се е захванал с това.

— Имаше ли още нещо?

— Трябва да проверим лицето, споменато от Бьорн в първото писмо — напомня Юна.

— Рафаел Гуиди? — учудва се Сага.

— Познаваш ли го?

— Всички го наричат архангел Рафаел. Италиански бизнесмен, занимаващ се с оръжейни сделки в Близкия изток и Африка.

— Търговия с оръжие.

— В бранша е от трийсет години и е изградил частна империя, но едва ли е замесен. От Интерпол никога не са могли да докажат нещо, съществували са подозрения, но нищо повече.

— Странно ли е, че Палмкруна се е срещал с него? — пита Юна.

— Напротив — отвръща Сага. — Свързано е било с работата му, въпреки мнението за напълно неподходящата наздравица с шампанско.

— Едва ли заради това човек може да се самоубие, или да убие другиго — казва Юна.

— Едва ли — усмихва се тя.

— Следователно на снимката трябва да има още нещо, нещо опасно.

— Ако Бьорн я е изпратил на Палмкруна, значи тя трябва да е в апартамента — размишлява Сага.

— Прегледах пощата в чекмеджето и…

Млъква внезапно и среща погледа на Сага.

— Какво има? За какво мислиш? — пита тя.

— Имаше само лични писма, без реклами, без сметки — отвръща той. — Сортирана е, преди да попадне тук.

45.
На магистралата

Икономката Едит Шварц няма телефон. Живее на седемдесет километра северно от Стокхолм, до Книвста. Юна седи мълчаливо до Сага. Тя кара плавно по целия булевард „Свеавеген“. Излизат от центъра през Нортул и продължават по магистралата, покрай разклона за Каролинската болница.

— Докладът на разузнаването от огледа на апартамента на Пенелопе е готов — съобщава комисарката. — Запознах се с целия материал и, съдейки по него, тя не е свързана с лявоекстремистки групи. Дори страни от тях, изявен пацифист е и критикува методите им. Прегледах и малкото, с което разполагаме за Бьорн Алмскуг. Работи в „Дебасер“[1] на площад „Медбориарплатсен“, не се занимава с политика, но е бил арестуван на улично парти, организирано от „Риклейм дъ Сити“[2].

Пътуват бързо между мяркащата се черна ограда на Северното гробище и високата зеленина на парка „Хага“.

— Прерових архива ни — бавно казва Сага. — Всичко за леви и десни екстремисти в Стокхолм… отне ми почти цялата нощ. Материалът, разбира се, е засекретен, но трябва да знаеш, че тайните служби са допуснали грешка: Пенелопе и Бьорн не са замесени в никакъв саботаж, нито в каквото и да е друго в тази насока. Почти невероятно е, но са невинни.

— Значи изключваш тази следа?

— И аз като теб съм убедена, че разследваме нещо в друга посока, че нещата стоят далеч над екстремисти вляво и вдясно… вероятно дори и над разузнаването и Националната полиция — казва тя. — Имам предвид смъртта на Палмкруна, пожара в апартамента на Бьорн, смъртта на Виула… Касае се за съвсем други неща.

Става тихо и Юна си спомня как икономката го погледна в очите и попита дали още не са свалили Палмкруна.

— Какво имате предвид със свалили?

— Съжалявам, аз съм само икономка, мислех, че…

Беше я попитал дали е видяла нещо особено.

„Примка от куката на полилея в малкия салон“, беше отговорила тя.

— Видели сте примката?

— Разбира се.

„Разбира се“, мисли си Юна и плъзва поглед по червената ограда, предпазваща от шума на магистралата околните квартали. Категоричното „разбира се“, произнесено от икономката, се загнездва в паметта му, повтаря го многократно, докато си спомни физиономията й, след като беше й обяснил, че ще я помолят да се яви в полицията и да даде показания. Не реагира с безпокойство, както бе очаквал, а само кимна.

Подминават Ротебру, където бяха изкопали десетгодишните останки от тялото на Юхан Самюелсон в градината на Лидия Евер, когато търсеха сина на Ерик Мария Барк — Бенджамин. Беше през зимата, сега ръждивокафявите релси, паркингът, къщите са потънали в зеленина.

Юна звъни на Натан Полок от отдел „Убийства“ и още след втория сигнал чува леко носовия глас:

— Натан.

— Нали ти и Томи Куфоед гледахте кръговете от следи под тялото на Палмкруна.

— Предварителното разследване беше прекратено — отговаря Полок и Юна го чува как трака на компютъра.

— Да, но сега…

— Знам — прекъсва то той. — Говорих с Карлос, той ми каза за развитието.

— Можеш ли отново да ги погледнеш?

— Тъкмо това правя — отвръща Полок.

— Браво — казва Юна. — Кога ще бъдеш готов?

— Готов съм. Стъпките са на Палмкруна и на прислужницата му Едит Шварц.

— На никого другиго?

— Не.

Сага кара с постоянна скорост от 140 км в час, като през цялото време държи посока север по Европейски път №4. В полицията бяха изслушали заедно разпита на Едит Шварц и бяха прегледали написаните на ръка коментари на Йон Бенгтсон.

Сега Юна прехвърля в паметта си разпита: след обичайните формалности Йон Бенгтсон заявява, че няма съмнения за престъпление, но се надява, че тя ще помогне за изясняване причините за смъртта на Карл Палмкруна. Настъпва тишина, чува се слабото бучене на вентилацията, проскърцване на стол от време на време и на химикалка върху хартия. В протокола Йон Бенгтсон е отбелязал, че поради проявеното от Едит Шварц безразличие е предпочел да изчака първите й думи.

Минават повече от две минути, преди тя да каже нещо. Доста дълго време, през което тя седи срещу полицая, а записът тече и не отбелязва нищо друго, освен тишината.

— Директор Палмкруна беше ли свалил връхната си дреха? — пита най-сетне тя.

— Защо ви интересува? — отвръща с любезен въпрос Йон Бенгтсон.

Жената млъква отново, тишината продължава около половин минута, преди Йон да я наруши:

— С шлифер ли беше, когато го срещнахте за последен път? — пита полицаят.

— Да.

— По-рано сте казали на комисар Лина, че сте видели примка да виси от тавана.

— Да.

— За какво си помислихте, че ще се използва?

Никакъв отговор.

— Колко дълго остана да виси там? — пита Йон.

— От срядата — спокойно отвръща тя.

— Значи сте видели примката на тавана вечерта на втори юни, прибрали сте се вкъщи, върнали сте се следващата сутрин на трети юни, отново сте видели примката, срещнали сте Палмкруна, тръгнали сте си от апартамента и след това сте се върнали в 14:30 ч. на пети юни… и тогава сте срещнали комисар Лина.

В писмения протокол бе отбелязано, че Едит е свила рамене.

— Можете ли да разкажете за онези дни със свои думи? — пита Йон Бенгтсон.

— Пристигам в апартамента на директор Палмкруна в сряда в шест часа сутринта. Само сутрин имам разрешение да използвам ключа, защото Палмкруна спи до шест и половина. Спазва режим, не се излежава, дори и в неделите. Смилам кафето на зърна с ръчната кафемелачка, отрязвам две филии, намазвам ги с подсолен маргарин, добавям пастет от черен дроб с трюфели, кисела краставичка и филийка чедър отстрани. Сервирам върху колосана ленена покривка и в порцеланов сервиз за лятото. Сутрешните вестници не трябва да имат реклами и спортни притурки и трябва да лежат сгънати вляво.

С изключителна точност обяснява за приготвянето на кюфтетата от телешка кайма със сметанов сос всяка сряда и за подготовката на обяда в четвъртък.

Когато стига до съботата и момента на връщане с покупките за почивните дни и позвъняването на вратата, тя млъква.

— Разбирам, че ви е тежко — казва Йон Бенгтсон. — Седя и ви слушам, слушам разказа ви. Описахте срядата и четвъртъка, спомнихте си най-малката подробност, но нито веднъж не споменахте нещо, свързано с внезапната смърт на Карл Палмкруна.

Тя мълчи, без да дава обяснения.

— Налага се да ви помоля да се поровите в спомените си — търпеливо продължава Йон Бенгтсон. — Знаехте ли, че Карл Палмкруна е бил мъртъв, когато позвънихте на вратата?

— Не — отговаря тя.

— Нали попитахте комисар Лина дали вече сме го свалили? — настоява Йон с долавящо се нетърпение в гласа.

— Да — отговаря тя.

— Бяхте ли го видели вече мъртъв?

— Не.

— Но, по дяволите — вбесява се Йон. — Не можете ли просто да разкажете каквото знаете? Какво ви накара да попитате дали сме го свалили? Нали това попитахте! Защо сте го направили, щом не сте знаели, че е мъртъв?

В доклада Йон Бенгтсон бе отбелязал, че съжалява за допуснатата грешка да се подведе по уклончивото й поведение и че тя след ругатнята се е затворила като щракнал капан.

— Обвинена ли съм в нещо? — хладно пита тя.

— Не.

— Значи приключихме.

— Ще помогнете много, ако…

— Не си спомням нищо повече — прекъсва го тя и става от стола.

Юна поглежда Сага, тя се е вгледала през предното стъкло в чезнещата магистрала и камиона отпред.

— Мисля за разпита на икономката — казва Юна.

— И аз — отвръща тя.

— Йон доста се подразни, смяташе, че тя си противоречи. Била знаела, че Палмкруна е мъртъв, когато е позвънила на вратата — продължава Юна.

— Да — съгласява се Сага, без да го поглежда.

— Но е казала истината, защото не е знаела, че той е мъртъв. Допускала го е, но не е знаела. Затова е отговорила с „не“ на настояванията му.

— Едит Шварц изглежда особена жена.

— Струва ми се, че се опитва да скрие нещо, без да се налага да лъже — казва Юна.

[1] Дебасер — най-голямата клубна сцена в Швеция, предимно за поп и рок музика, открита през септември 2002 г. — Бел.прев. ↑

[2] Поредица от улични партита като политически протест, първоначално организирани в Швеция. — Бел.прев. ↑

46.
Снимката

И Юна, и Сага се съмняват, че ще могат да накарат икономката Едит Шварц да каже нещо съществено, но може би ще ги насочи към снимката и тогава случаят ще приключи.

Сага включва десния мигач, слиза от магистралата и намалява, после завива наляво по път №77, поема по виадукта под магистралата в посока към Книвста, но много скоро завива по тесен черен път и кара успоредно на магистралата.

Ниските смърчове покрай пътя ограждат обработваемите поля. Зиданата ограда на торището се е поразместила, а ламариненият покрив е провиснал.

— Мисля, че пристигнахме — казва Сага, като поглежда пътния знак.

Бавно се приближават до ръждясала бариера и спират. Юна слиза от колата и долавя шума от трафика на магистралата като лутащ се вой.

На двайсетина метра се вижда матовожълта тухлена едноетажна къща със спуснати кепенци и покрив със зеленясали азбестови плочи.

С приближаването към къщата се чува странно жужене.

Сага поглежда Юна. Изведнъж станали предпазливи, се придвижват бавно към външната врата. Нещо изтрополява вътре, после отново се чува метално стържене.

Звукът бързо ги застига и едно голямо куче се спуска насреща им. Сяда на задните си крака с отворена уста, само на метър от Сага. После се дръпва назад, протяга предницата си и започва да лае. Голяма немска овчарка със занемарена козина. Лае агресивно, тръска глава и бяга настрани. Едва сега забелязват, че е вързана на дълга каишка, която се плъзга по опъната тел с жужащ, стържещ звук.

Кучето се обръща отново и се втурва към Юна, но каишката го спира и го дръпва назад. Лае неуморно, но млъква изведнъж, когато отвътре се чува силен женски глас.

— Нилс…

Кучето изскимтява и започва да обикаля в кръг с прибрана между краката опашка. Подът в къщата изскърцва и след миг вратата се отваря. Животното хуква зад къщата, сподиряно от жужащия звук. На стълбището се появява Едит, облечена в лилав, извехтял хавлиен халат.

— Трябва да говорим с вас — казва Юна.

— Вече казах всичко, което зная — отвръща тя.

— Може ли да влезем?

— Не.

Юна наднича зад нея в мрачната къща. Антрето е пълно с тенджери и чинии, виждат се сив маркуч на прахосмукачка, дрехи, обувки и ръждиви клетки за раци.

— И тук няма да ни е зле — съгласява се Сага.

Полицаят поглежда бележките си и започва да проверява детайлите от разказа по време на разпита. Рутинен начин за откриване на евентуални лъжи или поправки, тъй като хората често трудно си спомнят неверните детайли, измислени по време на разпита.

— Какво яде Палмкруна в сряда?

— Телешки кюфтета със сметанов сос — отвръща тя.

— С ориз? — пита Юна.

— С картофи. Винаги с варени картофи.

— В колко часа пристигнахте в апартамента на Палмкруна в четвъртък?

— В шест.

— Какво трябваше да вършите, когато си тръгнахте от апартамента му в четвъртък?

— Даде ми почивка.

Юна я поглежда в очите и мисли, че няма смисъл да го усуква около важните въпроси.

— Палмкруна беше ли провесил примката на тавана още в сряда?

— Не — отговаря Едит.

— Това сте казали на колегата ни Йон Бенгтсон — намесва се Сага.

— Не.

— Целият разпит е записан — настоява Сага със сдържано раздразнение, но рязко млъква.

— Казахте ли нещо на Палмкруна за примката? — пита Юна.

— Не разговаряхме за лични неща.

— Но не е ли странно да зарежете някого сам с примка, окачена на тавана? — пита Сага.

— Нима трябваше да остана и да гледам — отвръща Едит с лека усмивка.

— Не — спокойно отговаря Сага.

Едит за първи път внимателно оглежда полицайката. Без да се смущава, плъзга поглед по разкошната й коса с цветни панделки, по негримираното лице, избелелите дънки и маратонките.

— Въпреки че не ми се връзва много-много. Казали сте на колегата ни, че сте видели примката в сряда, но току-що, когато ви попитах, твърдите всъщност обратното.

Юна поглежда записките си и вижда отбелязаното преди минута, когато Сага зададе въпроса, дали Палмкруна е преметнал примката още в сряда.

— Едит — казва Юна. — Мисля, че разбирам за какво намеквате.

— Добре — отвръща тя тихо.

— На въпроса, дали Палмкруна е окачил примката още в сряда, отговорихте с „не“, защото друг я е окачил.

Възрастната жена го поглежда злобно и казва грубо:

— Опита се, но не успя, беше твърде скован в гърба след операцията през зимата… така че помоли мен.

Отново настъпва тишина. Дърветата не помръдват на застиналото слънце.

— Значи всъщност вие в сряда сте направили от въжето за пране примка на куката на полилея? — пита Юна.

— Той върза възела и държа стълбата, докато аз се качвам.

— После вие преместихте стълбата, върнахте се към обичайните си задължения и се прибрахте вкъщи в сряда вечерта, след като измихте чиниите от вечерята — допълва Юна.

— Да.

— Дошли сте пак на сутринта — продължава полицаят. — Влезли сте, както винаги, и сте приготвили закуската му.

— Знаехте ли тогава, че не виси на примката? — намесва се Сага.

— Надникнах в малкия салон — отвръща Едит.

Нещо като подигравателна усмивка за секунди пробяга по скованото й лице.

— Вече разказахте, че Палмкруна е закусил както обикновено, но и тази сутрин не е отишъл на работа.

— Поседя в музикалния салон поне час.

— И слушаше музика?

— Да — отвръща тя.

— Малко преди обяд е провел кратък разговор — казва Сага.

— Не знам, беше в кабинета си със затворена врата, но преди да седне на масата и да похапне от сварената сьомга, ме помоли да се обадя и да поръчам такси за два часа.

— Щял е да пътува до летище „Арланда“[1] — казва Юна.

— Да.

— Някой му е позвънил в два без десет?

— Да, вече беше облякъл шлифера си и отговори в антрето.

— Чухте ли какво каза? — пита Сага.

Едит не помръдва, почесва се по лепенката и слага ръка на дръжката на вратата.

— Не е кошмар да умреш — тихо казва тя.

— Попитах ви дали сте чули какво каза — повтаря Сага.

— Сега моля да ме извините — отсича Едит и дръпва вратата, за да я затвори.

— Почакайте — спира я Юна.

Вратата застива в движение, икономката го наблюдава през процепа и явно няма намерение да отговори.

— Успяхте ли да сортирате днешната поща на Палмкруна? — пита Юна.

— Естествено.

— Донесете всичко, без рекламите — нарежда той.

Тя кимва, влиза в къщата, затваря след себе си и след малко се връща с пълен догоре син пластмасов леген.

— Благодаря — казва Юна и взима легена.

Жената затваря и заключва вратата. Каишката на кучето отново започва да жужи. Вървейки към колата, чуват агресивния лай подире си.

Сага запалва двигателя, превключва на скорост и обръща. Юна нахлузва предпазните ръкавици, рови из писмата, изважда един бял плик с надписан на ръка адрес, отваря го и внимателно измъква снимката, отнела живота поне на двама души.

[1] Името на стокхолмското летище. — Бел.прев. ↑

47.
Четвъртият в ложата

Сага Бауер отбива от пътя и спира. Високата трева в канавката опира в прозореца. Юна Лина седи неподвижен и разглежда снимката.

Нещо замъглява горната част на образа, но иначе е изключително ясен. Вероятно фотоапаратът е бил скрит и снимката е направена тайно.

Четирима души в просторна ложа в концертна зала. Трима мъже и една жена. С ясно видими лица. Само един е полуобърнат, но не напълно скрит.

Шампанското се изстудява в кофа с лед, масата е сервирана, така че да пийват и да разговарят, докато слушат музика.

Юна веднага разпознава Карл Палмкруна с издължена чаша за шампанско в ръка, а Сага — двама други.

— Това е Рафаел Гуиди, търговецът на оръжие, споменат в изнудваческото писмо — казва тя и сочи мъжа с оредялата коса. — А този, обърнатият, е Понтус Салман, шеф на „Силенция Дифенс“.

— Оръжие — тихо казва Юна.

— „Силенция Дифенс“ е сериозна фирма.

Под светлината на прожекторите на сцената зад мъжете в частната ложа се вижда струнен квартет: две цигулки, една виола и едно чело. Музикантите са мъже. Седнали са в полукръг, обърнати един към друг със спокойни и съсредоточени лица. Не може да се определи дали очите им са притворени или затворени, дали погледите им са спрели върху нотите, или са замижали и се вслушват в музиката.

— А четвъртата, жената? — пита Юна.

— Ще се сетя след малко — замислено отвръща Сага. — Позната ми е, но… По дяволите…

Сага млъква и съсредоточава поглед върху лицето й.

— Трябва да разберем коя е — казва Юна.

— Да.

Включва двигателя и в момента, когато излиза на шосето, казва:

— Агате ал Хайи… Военен съветник на президента Омар ал Башир.

— Судан — пояснява Юна.

— Да.

— Откога е военен съветник? — пита Юна.

— От петнайсет години, може би повече, не си спомням.

— И какво й е на снимката?

— Не знам, нищо, имам предвид… не е странно, че четиримата се срещат и обсъждат възможностите за сключване на сделки — обяснява Сага. — Напротив. Подобна среща е в реда на нещата. Първата стъпка. Хората се събират, разказват за намеренията си и сигурно се интересуват от предварителното становище на Карл Палмкруна.

— Ако то е положително, Инспекторатът за стратегически продукти навярно ще издаде заключителното разрешение за износ.

— Точно така, това е индикация.

— Швеция изнася ли боеприпаси за Судан? — пита Юна.

— Не, едва ли — отвръща тя. — Трябва да се консултираме със специалист в тази област. Струва ми се, че Китай и Русия са най-големите износители, но не е сигурно дали все още продължават да бъдат. Нали в Судан бе сключено примирие през 2005 година, след което, предполагам, пазарът е напълно отворен.

— Тогава какво всъщност означава тази снимка? Защо е накарала Карл Палмкруна да сложи край на живота си? Щом единственото, което излиза наяве, е, че се е срещнал с тези хора в една ложа.

Смълчани пътуват на юг по прашната магистрала, докато Юна разглежда снимката: обръща я, гледа откъснатия ъгъл и мисли.

— Значи самата снимка не е никак опасна? — пита той.

— Не, не и в моите очи.

— Да не би Палмкруна да е посегнал на живота си, защото е осъзнал, че този, който е направил снимката, ще разкрие някаква тайна? Може би тя е само предупреждение. Може би Пенелопе и Бьорн са по-важни от снимката?

— Знаем едно голямо нищо.

— Да, така е — казва Юна. — Проблемът е, че не можем да свържем късчетата, които открихме. Все още можем само да гадаем за мисията на наемника, но по всичко личи, че той е търсил тази снимка, за да я унищожи, че е убил Виула Фернандес, смятайки, че убива Пенелопе.

— Пенелопе може да е фотографът — казва Сага. — Вероятно е така, но не се е задоволил само с убийството й.

— Точно за това си мислех. Ние не знаем последователността на събитията… Дали снимката води към фотографа, възприет като истинска заплаха?

— Първата цел на наемника е била апартаментът на Бьорн.

Продължават да пътуват в мълчание половин час и почти стигат до полицията на Кунгсхолмен, когато Юна отново поглежда снимката. Четиримата в ложата, четиримата музиканти на сцената зад тях, инструментите, тежката завеса, бутилката шампанско, високите чаши.

— Гледам я — казва Юна. — Виждам четири лица… и си мисля, че един от онези, които са били в ложата, стои зад убийството на Виула Фернандес.

— Да — отвръща Сага. — Палмкруна е мъртъв, така че почти можем да го изключим. Остават всъщност трима… като двама от тях не можем да разпитаме.

— Трябва да накараме Понтус Салман да говори — лаконичен е Юна.

— Да го извикаме на разпит?

48.
Булчинската корона

Трудно е да се свържеш с някого от „Силенция Дифенс“ АД. Всички телефони водят до един и същ лабиринт от прехвърляния и предварително записана информация. Най-накрая обаче Сага пробива, след като избира деветка и звездичка, за да се свърже директно с търговците от фирмата. Обажда се секретарка, чиито въпроси тя игнорира и говори по същество. Секретарката първо я изслушва, после й обяснява, че е избрала погрешен номер и че приемното време вече е изтекло.

— Ще ви помоля да се обадите отново утре между девет и единайсет и…

— Погрижете се да предупредите Понтус Салман, че ще бъде посетен от Тайните служби в два часа днес — прекъсва я Сага с повишен тон.

Чува се тихо щракане на компютърна клавиатура.

— Съжалявам — казва секретарката след миг. — Има срещи през целия ден.

— Не и в два часа — възразява Сага.

— Напротив, записано е, че…

— Защото тогава ще разговаря с мен — прекъсва я тя.

— Ще предам молбата ви.

— Благодаря много — приключва Сага и среща погледа на Юна през масата.

— В два часа? — пита той.

— Да.

— Томи Куфоед иска да погледне снимката — казва Юна. — Ще се видим в стаята му след обяда, преди да тръгнем.

Докато Юна обядва с Диса, криминалистите от Националната полиция обработват снимката.

Лицето на един от четиримата в ложата е изтрито до неузнаваемост.

Диса се усмихва на себе си, докато изважда купата от уреда за варене на ориз. Подава я на Юна и го наблюдава как навлажнява пръстите си, за да провери дали оризът е изстинал, за да може да оформя малки възглавнички от него.

— Знаеш ли, че Сьодермалм има собствена Голгота? — пита тя.

— Голгота? Не е ли…

— Хълм като Голгота — кимва Диса, отваря кухненския шкаф на Юна, изважда две чаши, налива бяло вино в едната и вода в другата.

Лицето на Диса изглежда спокойно. Летните лунички са все по-забележими, а непокорната коса е събрана на врата в хлабава плитка. Юна си измива ръцете и изважда нова кухненска кърпа. Диса застава пред него и увива ръце около врата му. Той отвръща на прегръдката й. Допира лице до главата й, вдишва аромата на косата й и усеща как топлите й длани галят гърба и врата му.

— Не можем ли да опитаме — шепне тя. — Не можем ли да го направим?

— Можем — тихо отвръща той.

Тя го държи здраво, здраво, после се освобождава от ръцете му.

— Понякога направо ме вбесяваш — мърмори и му обръща гръб.

— Диса, аз съм такъв, какъвто съм, но…

— Хубаво е, че не живеем заедно — прекъсва го тя и напуска кухнята.

Чува я да се заключва в банята, колебае се дали да я последва, чука на вратата, но всъщност знае, че тя иска да остане за малко насаме. Променя намерението си и се връща към храната. Взима парченце риба на дланта си и настъргва лентички уасаби[1] отгоре.

След малко вратата на банята се отваря и Диса се връща в кухнята, застава на прага и го наблюдава как приготвя сушито.

— Спомняш ли си — казва Диса със смях в гласа — как майка ти винаги отделяше сьомгата от сушито и я пържеше, преди да я върне върху ориза.

— Да.

— Да сервирам ли? — пита Диса.

— Ако искаш.

Диса отнася чиниите и клечките към всекидневната, спира до прозореца и поглежда надолу към улица „Валингатан“, където просветват светлозелените листа на група дървета. Погледът й се рее над приятния квартал до площад „Нора Банториет“, където Юна живее от година.

Сервира върху мръснобялата маса, връща се в кухнята и глътва малко вино. Загубило е от остротата си, което всъщност се дължи на изстудяването. Потиска желанието си да седне на лакираното дюшеме и да попита дали не могат да ядат на пода с ръце, като деца, под масата. Но вместо това казва:

— Получих покана за среща.

— Покана за среща?

Кима, като й се иска да се държи малко гадно, но не съвсем.

— Разкажи ми — спокойно казва Юна и носи подноса със сушито на масата.

Диса отново взима чашата и казва игриво:

— Нищо, просто познат от музея от половин година ме пита дали искам да вечерям с него някоя вечер.

— Нима някой все още го прави? Кани дами на вечеря?

Диса се усмихва накриво:

— Ревнуваш ли?

— Не знам, малко — казва Юна и се приближава до нея. — Приятно е да те поканят на вечеря.

— Да.

Диса прокарва пръсти през гъстата му коса.

— Красив ли е? — пита Юна.

— Всъщност да.

— Какво по-добро.

— Но аз не искам да изляза с него — усмихва се Диса.

Той не отговаря, стои, без да помръдва, с обърнато настрани лице.

— Знаеш какво искам — нежно казва тя.

Лицето му изведнъж странно пребледнява, тя вижда перлите пот, избили на челото му. Бавно вдига поглед към нея: в очите му има нещо мрачно, тежко и бездънно.

— Юна? Да забравим това — смотолевя тя. — Извинявай…

Той отваря уста, за да каже нещо, прави крачка, но краката му внезапно се подгъват.

— Юна — извиква Диса и изпуска чашата.

Свлича се на пода до него, прегръща го и шепне, че скоро ще му мине.

След малко лицето му се прояснява, болката постепенно го отпуска.

Диса помита стъклата от чашата и двамата сядат мълчаливи на масата.

— Не пиеш лекарството си — казва тя.

— Доспива ми се от него. Трябва да мога да мисля, точно сега е важно мисълта ми да е ясна.

— Обеща да го пиеш.

— И ще го пия — уверява я той.

— Опасно е, знаеш — шепне тя.

— Започвам веднага, щом разреша този случай.

— А ако не го разрешиш?

Отдалече Северният музей прилича на бижу, изработено от слонова кост, но в действителност е построен от пясък и варовик. Изящна ренесансова мечта с изобилие от остри върхове и кули. Изграден е в чест на суверенитета на северните народи, макар при откриването му в един дъждовен ден през лятото на 1907 година съюзът с Норвегия да е разтрогнат, а кралят — мъртъв.

Юна бързо прекосява огромното фоайе и спира едва когато се изкачва по стълбите, съсредоточава се, задържа поглед върху пода и продължава бавно покрай осветените витрини. Нищо не привлича вниманието му. Той просто продължава да обикаля, обладан от спомени и носталгия.

Пазачът вече му е приготвил стол пред една от витрините.

Юна Лина сяда и започва да наблюдава лапландската булчинска корона с осем върха като две сплетени ръце. Тя проблясва нежно като жарава на светлината зад тънкото стъкло. Юна чува вътрешен глас, вижда усмихнато лице, както е седнал зад кормилото и кара в оня дъждовен ден, в който слънцето блести в уличните локви, сякаш огън блика изпод земята. Обръща се към задната седалка, за да провери дали Луми е седнала както трябва.

Булчинската корона изглежда направена от светли клони, кожа или сплетена коса. Наслаждава се на обета й за любов и щастие и мисли за сериозното изражение на съпругата си, за косата й с цвят на пясък, падаща върху лицето.

— Как си? — пита го пазачът.

Юна го поглежда учуден. Мъжът работи тук от години. Той е на средна възраст с набола брада и зачервени очи.

— Да ти кажа, не знам — смотолевя Юна и става от стола.

Споменът за малката ръчичка на Луми остава да тежи в съзнанието му, когато напуска музея. Само се беше обърнал, за да провери дали е седнала както трябва и внезапно почувствал как ръката й докосва пръстите му.

[1] Японска подправка, разновидност на хряна. — Бел.прев. ↑

49.
Неясното лице

Юна Лина и Сага Бауер пътуват към главния офис на „Силенция Дифенс“, за да разговарят с Понтус Салман. Със себе си носят снимката, обработена от криминалистите на Националната полиция. Карат на юг по път №73, който криволичи като губеща се следа надолу към Нюнесхамн.

Преди два часа Юна бе разглеждал ясната снимка на четирима души в една ложа: спокойното лице на Рафаел, плешивото му теме, безгрижната усмивка на Палмкруна, очилата със стоманена рамка, добре поддържания, момчешки вид на Понтус Салман и Агате ал Хайи с бръчки по бузите и интелигентен, тежък поглед.

— Сетих се нещо — бавно бе казал Юна, срещайки погледа на Сага. — Дали не бихме могли да влошим качеството на снимката и да преработим образа така, че Понтус Салман повече да не се вижда…

Бе млъкнал и продължил да разсъждава на ум.

— Какво ще постигнем с това? — бе попитала Сага.

— Той не знае, че имаме ясен оригинал, нали?

— Откъде да знае, по-скоро ще допусне, че сме направили всичко възможно, за да подобрим фокуса, отколкото обратното.

— Точно така, направили сме всичко, за да можем да идентифицираме четиримата на снимката, но сме успели само с трима, защото четвъртият е леко обърнат, с доста неясно лице.

— Имаш предвид, че ще му дадем възможност да излъже — избързала бе Сага. — Да излъже, като каже, че не е бил там, че не се е срещал с Палмкруна, Агате ал Хайи и Рафаел.

— Защото ако отрече, че е бил там, значи самата среща е подозрителна.

— Ако започне да лъже, ще се хване в капана.

Веднага след Ханден завиват по шосето за Юрдбру[1] и навлизат в индустриален район, обграден от тиха гора.

Главният офис на „Силенция Дифенс“ е матовосива безлична бетонна сграда.

Юна разглежда огромната фасада, погледът му бавно се плъзга по черните прозорци с тъмни стъкла и той отново се замисля за снимката с четиримата в ложата, отприщила поредица от насилие, оставила след себе си убито момиче и почернена майка. Може Пенелопе Фернандес и Бьорн Алмскуг също да са мъртви заради снимката. Слиза от колата и потръпва при мисълта, че Понтус Салман, едно от лицата на загадъчната фотография, се намира в тази сграда.

Снимката е копирана и оригиналът е изпратен в Националната криминално-техническа лаборатория в Линшьопинг. Томи Куфоед бе обработил едно копие, така че да изглежда старо и захабено. Единият от ъглите липсва, а на другите се виждат остатъци от тиксо. Куфоед е замъглил лицето и едната ръка на Понтус Салман, който, изглежда, е в движение, когато е направена снимката.

„Салман ще повярва, че той — точно той — е имал късмета да бъде размазан, неузнаваем на снимката“, мисли си Юна. Нищо не може да го свърже със срещата с Рафаел Гуиди, Карл Палмкруна и Агате ал Хайи. За да не бъде свързван с тази среща, трябва само да отрече, че е той. Не е престъпление да не се разпознаеш на неясна снимка и да не си спомняш, че си се виждал с някои хора.

Юна се запътва към входа.

„Но ако отрече, знаем, че лъже, че иска да скрие нещо.“

Тягостно топло и задушно е.

Сага и Юна влизат през лъскавите, тежки врати.

„А започне ли Салман да лъже, мисли си Юна, трябва да го насърчим да продължи, да се оплете в лъжи, докато няма накъде да мърда.“

Влизат в просторна, хладна приемна.

„Когато Понтус Салман погледне снимката и отрече, че може да идентифицира образите, ще изразим съжаление, че не може да ни помогне, продължава Юна размишленията си. На тръгване ще се поспрем и ще го помолим да я погледне за последен път с лупа. Криминалистът е оставил да се вижда един пръстен с монограм на увисналата ръка. Ще попитаме Понтус дали не разпознава дрехите, обувките или пръстена на малкия пръст. Естествено, ще трябва да отрече и това, така че очевидните му лъжи ще ни дадат основание да го откараме на разпит в полицията, да го попритиснем малко.“

Зад гишето свети червена емблема с името на компанията и приличащо на змия лого, изпълнено с руни.

— „Бори се, докато имаш оръжие“ — казва Юна.

— Руни ли четеш? — скептично пита Сага.

Юна посочва табелката с превода и се обръща към рецепцията. Зад гишето седи блед мъж с тънки сухи устни.

— Понтус Салман — отсича Юна.

— Имате ли уговорена среща?

— В два часа — казва Сага.

Рецепционистът поглежда бележките си, разгръща и чете нещо.

— Да, ето — казва той тихо и вдига поглед. — Понтус Салман е оставил съобщение за отказ.

— Не сме го получили — казва Сага. — Нужна ни е помощта му за…

— Наистина съжалявам.

— Обадете му се и му кажете, че е станало недоразумение — упорства Сага.

— Търся го, но едва ли… защото има среща.

— На четвъртия етаж — изстрелва Юна.

— На петия — автоматично отговаря рецепционистът.

Сага сяда в един от фотьойлите. Слънцето прониква през големите стъкла и лумва като огън в косите й. Юна изчаква, докато служителят постави слушалката на ухото си и изпише някакъв номер в компютъра. След няколко сигнала той поклаща извинително глава.

— Затворете — внезапно казва полицаят. — Ще го изненадаме.

— Ще го изненадате? — повтаря рецепционистът учудено.

— Не е нужно да му казвате, че идваме — казва той усмихнат.

Облак от червени петна прелита по бузите на младия служител. Сага става от фотьойла и тръгва след Юна.

— Почакайте — старае се да го спре мъжът. — Ще се опитам да…

Но те продължават по коридора, влизат в чакащия асансьор и натискат бутона за петия етаж. Вратите се затварят и асансьорът потегля безшумно нагоре.

Понтус Салман е излязъл да ги посрещне. Той е около четирийсетте, с поувехнало лице, което личи в самото му изражение.

— Добре дошли — казва приглушено.

— Благодаря — отвръща Юна.

Домакинът открито ги оглежда.

— Инспектор и принцеса от приказките — констатира той.

Докато го следват по дългия коридор, Юна още веднъж преговаря мислено капана, уговорения начин за представяне на снимката с изтритото лице.

Чувства студени тръпки по гърба си, като че Виула Фернандес току-що е отворила очи във фризера на моргата и го гледа с очакване.

Стъклата на прозорците в коридора са тъмни и създават усещането за безвремие. Кабинетът е много голям, с бюро от бряст и светлосиви фотьойли около черна стъклена маса.

Сядат във фотьойлите. Понтус Салман се усмихва отегчено, сключва ръце в остър ъгъл и пита:

— За какво става дума?

— Знаете ли, че Карл Палмкруна от Инспектората за стратегически продукти е мъртъв? — пита Сага.

Салман кимва няколко пъти.

— Самоубийство, доколкото чух.

— Разследването не е приключило — любезно пояснява Сага. — Изследваме снимка, която открихме, крайно необходимо е да идентифицираме лицата около Палмкруна.

— Три от тях са ясни, но четвъртото е зле фокусирано — добавя Юна.

— Искаме да накарате персонала си да погледне снимката, някой може да го разпознае. Едната ръка например е на фокус.

— Разбирам — казва Салман и издава напред устните си.

— Сигурно някой, съдейки по обстановката, ще се досети кой може да бъде — продължава Сага. — Във всеки случай опитът си струва.

— Срещнахме се с „Патриа“ и „Сааб Бофорс Динамикс“ — намесва се Юна. — Но никой не разпозна лицето.

Унилото лице на директора не издава никакви емоции. Юна си мисли дали не взима лекарства, за да се чувства спокоен и самоуверен. Има нещо безжизнено в погледа му, липса на връзка между изражение и чувство, създаващо впечатление за пълна отчужденост.

— Струва ви се важно — казва Салман и кръстосва крака.

— Да — отвръща Сага.

— Може ли да видя тази забележителна снимка? — пита той със спокойния си, безличен глас.

— Освен Палмкруна, идентифицирахме търговеца на оръжие Рафаел Гуиди — пояснява Юна. — И Агате ал Хайи, която е военен съветник на президента Ал Башир… но никой не разпозна четвъртия.

Юна изважда папката и подава найлоновия джоб със снимката. Сага посочва неясното лице в края на ложата. Юна вижда как будният й поглед се концентрира, за да улови всяко нервно потрепване, всяка тръпка на Салман, когато започне да лъже.

Директорът облизва устни, леко пребледнява, после се усмихва, почуква по снимката и казва:

— Та това съм аз!

— Вие?

— Да — смее се така, че детинските му предни зъби се оголват.

— Но…

— Срещнахме се във Франкфурт — продължава той с доволна усмивка. — Слушахме чудесен… Вече не си спомням какво свириха, Бетховен, струва ми се…

Юна се опитва да разбере това внезапно признание.

— Напълно ли сте сигурен?

— Да — отвръща Салман.

— Тогава загадката е решена — казва Сага с топлина в гласа, която по никакъв начин не разкрива разочарованието им.

— Може би трябва да потърся работа в разузнаването — шегува се Салман.

— За какво беше срещата? — пита Юна. — Уместен ли е подобен въпрос?

— Абсолютно — смее се Салман и гледа инспектора в очите, — снимката е направена през пролетта на 2008 година. Обсъждахме изпращане на боеприпаси в Судан. Агате ал Хайи преговаряше от името на правителството си. Районът се нуждаеше от стабилизиране след примирието през 2005 година. Преговорите бяха доста напреднали, но всичко се провали след случилото се през лятото на 2009 година. Бяхме потресени, нали разбирате… А след това, естествено, нямахме никакъв контакт със Судан.

Юна поглежда Сага защото няма и най-малка представа какво се е случило през лятото на 2009 година. Лицето й е напълно равнодушно и той решава да не пита.

— Колко срещи имахте? — продължава Юна.

— Само тази — отвръща Салман. — Затова на някого може да му се стори странно, че директорът на Инспектората за стратегически продукти е вдигнал чаша шампанско.

— Смятате ли? — пита Сага.

— Нямаше повод за празнуване… но може да е бил жаден — усмихва се Салман.

[1] Южни предградия на Стокхолм. — Бел.прев. ↑

50.
Скривалището

Пенелопе и Бьорн не знаят колко дълго се крият в дълбоката скална пукнатина. До втората нощ седяха превити в сянката под стъблото на съборен бор.

Повече не издържаха да бягат, телата им бяха повече изнурени и те се редуваха да спят и да стоят на пост.

В началото преследвачът предугаждаше всяка тяхна стъпка, но сега чувството от непосредственото му присъствие беше изчезнало, странно дълго остана недоловим. Проникващото усещане зад гърба, смразяващото чувство, че някой тича по петите ти, изчезна още щом се отклониха от пътя към населените места, когато направиха непредвидения избор да сменят посоката към гората, далече от хората и брега.

Пенелопе се съмнява, че е успяла да остави съобщение на телефонния секретар на майка си.

„Но все някой скоро трябва да открие яхтата на Бьорн“, мисли си тя. И тогава полицията ще започне издирване.

Трябва само да стоят скрити, така че преследвачът да не ги открие.

Заоблената скала е обрасла със зелен мъх, но в пукнатината камъните са голи и на няколко места се процежда бистра вода.

Облизаха я и се скриха отново в сянката. Денят беше горещ, седяха, без да помръдват, дишайки тежко, но към вечерта, когато жаркото слънце се скри зад дърветата, отново заспаха.

Мечти и неясни спомени се преплитат в съзнанието на Пенелопе. Чува Виула да свири „Грей, малка звездичке“ на мини цигулката си, на която с малки стикери е отбелязана позицията на пръстите, вижда я да се гримира с розови сенки пред огледалото.

Поема си дълбоко дъх, преди да се събуди.

Бьорн седи, обхванал с ръце коленете си, и трепери.

На разсъмване след третата нощ вече не издържат, толкова са гладни и отмалели, че напускат скривалището и тръгват нанякъде.

Почти сутрин е, когато стигат до брега. Червените лъчи на слънцето вече изглеждат като сияещи ивици по краищата на дългите облачни завеси. Водата блести и носи сутрешно спокойствие. Два неми лебеда се клатушкат на повърхността. Плъзгат се тихо с бавно загребващи крака.

Бьорн протяга ръка, за да отведе Пенелопе надолу към водата. Изведнъж коленете му се подгъват от умора, той залита, подхлъзва се, опира се на някакъв камък и се изправя отново. Пенелопе с празен поглед се взира пред себе си, докато си събува обувките, завързва ги една за друга и ги провесва на врата си.

— Ела — шепне Бьорн. — Просто ще поплуваме, не се замисляй, направи го.

Пенелопе го моли да почака, не е сигурна дали ще успее, но той вече се е запътил към водата. Тя потреперва и поглежда към отсрещната страна на острова, далече в стокхолмския архипелаг.

Нагазва след него, усеща как студената вода прегръща прасците и бедрата й. Дъното е каменисто и хлъзгаво, бързо става все по-дълбоко. Не се колебае и се потапя след Бьорн.

С болки в ръцете и с натежали дрехи започва да плува към другия бряг. Бьорн вече е доста пред нея.

Изморително е, всяко загребване се чувства непосилно, мускулите се нуждаят от почивка.

Остров Шюмендьо лежи като ивица пясък пред тях. Пенелопе рита с изморените си крака, продължава да се бори и да не пада духом. Неочаквано първите слънчеви лъчи над дърветата я заслепяват и тя спира да плува. Не е спазъм, но ръцете са безсилни, просто се предават. Мокрите дрехи за секунди я завличат под повърхността, преди ръцете отново да й се подчинят. Уплашена е, когато подава глава и си поема въздух, тялото изпомпва адреналин, задъхана, изгубва посоката и вижда само вода около себе си. Отчаяна се изправя и се завърта, удържа се да не извика и най-сетне забелязва потапящата се глава на Бьорн на разстояние петдесетина метра. Пенелопе продължава да плува, но не знае дали ще й стигнат силите до отсрещния остров.

Обувките около врата й пречат да загребва, опитва се да се отърве от тях, но те се оплитат във верижката с кръстчето. Тънката верижка се скъсва и кръстчето изчезва във водата заедно с обувките.

Пенелопе усеща силните удари на сърцето си и вижда далеч отпред как Бьорн изпълзява на сушата. Вода пръска в очите й, той вече се е изправил на брега. Гледа назад към нея, вместо да се скрие. А преследвачът им точно сега може да се намира на северния бряг на Урньо и да претърсва района с бинокъл.

Движенията на Пенелопе се забавят и отслабват, тя усеща тежест и умора в краката, когато в мускулите се образува млечна киселина. Плува с усилие, последните метри й се струват непреодолими. В очите на Бьорн се чете уплаха, той нагазва във водата и се приближава към нея. Тя отново е на крачка да се откаже, но замахва веднъж, още веднъж и най-после усеща дъното под краката си. Бьорн хваща ръката й и я тегли към скалистия бряг.

— Трябва да се скрием — пръхти тя.

Той й помага да стигне до смърчовете, краката и стъпалата й са безчувствени, тя трепери от студ. Продължават навътре в гората и спират едва когато морето изчезва от погледа им. Изтощени, се свличат върху мъха и боровинковите храсти и се прегръщат, докато успокоят дишането си.

— Няма да издържим — хленчи тя.

— Ще си помагаме.

— Замръзвам, трябва да намерим сухи дрехи. — Пенелопе, тракайки със зъби, се притиска към настръхналите гърди на Бьорн.

Надигат се, тя се подпира на него и тръгват през гората със сковани крака. Мокрите маратонки на Бьорн издават стържещ звук при всяка стъпка. Босите крака на Пенелопе белеят на фона на черната земя. Спортните дрехи висят мокри и студени на тялото й. Смълчани се отправят на изток, далече от Урньо. След двайсет минути достигат другия бряг. Слънцето вече стои високо и блести ослепително на гладката повърхност на морето. Въздухът се стопля. Пенелопе се спира пред топка за тенис, търкулнала се във високата трева. Жълто-зелена, сякаш паднала от небето. Едва когато отново вдига поглед, вижда къщата. Почти скрита зад гъст жив люляков плет се кипри малка червена къщурка с красива веранда над водата. Пердетата на всички прозорци са спуснати, а в беседката има хамак без дюшече. Тревата е избуяла, а счупен клон от остаряло ябълково дърво лежи на пътеката от светлосиви павета.

— В къщата няма никого — шепне Пенелопе.

Промъкват се по-близо, като все още са нащрек дали няма да чуят кучешки лай или сърдити викове. Надничат в процепите между пердетата, продължават да обикалят и внимателно опипват външната врата. Заключена е и Пенелопе се оглежда наоколо.

— Трябва да влезем, имаме нужда от почивка — казва Бьорн. — Да счупим един прозорец.

До стената стои саксия с храстче с тънки бледозелени листа. Пенелопе усеща сладникавия аромат на лавандула, когато се навежда и взима камък от саксията. Камъкът е пластмасов, а от долната му страна има малък капак. Отваря го, изважда ключа и го връща обратно в саксията.

Отключват и влизат в антре с чамов под. Краката на Пенелопе толкова силно треперят, че тя ги усеща като безчувствени. Търси опора с ръка. Стените са с плюшени тапети с изрисувани медальони. Толкова е изморена и гладна, че къщата й се струва нереална, сякаш е направена от коледни бисквитки. Навсякъде висят посветени на някого, рамкирани снимки. Подписи и поздравления, написани със златисти букви или черен туш. Разпознават редицата от лица от шведска телевизионна програма: Сиверт Йохолм, Бенгт Бедруп, Шел Льоно, Арне Хегерфорш, Магнус Херенстам, Малена Иварсон, Якоб Далин.

Продължават навътре, през всекидневната в кухнята, озъртат се с безпокойство.

— Не можем да останем тук — шепне Пенелопе.

Бьорн отваря вратата на хладилника. Пълен е с пресни продукти. Къщата не е необитаема, както си мислеха. Бьорн се оглежда и изважда кашкавал, половин салам и пакет с мляко. В килера Пенелопе намира една франзела и пакет корнфлейкс. Настървено късат хляба с ръце, подават си кашкавала и отхапват парчета, които трудно преглъщат. Бьорн пие на големи глътки мляко направо от пакета. От ъгълчетата на устните му то се стича надолу по врата му. Пенелопе яде салам с черен пипер и корнфлейкс, взима пакета с мляко, пие и се задавя, кашля и отново пие. Усмихват се нервно един на друг, отдалечават се от прозореца и не спират да ядат.

— Трябва да намерим дрехи, преди да продължим — казва Пенелопе.

Лутайки се из къщата, бавно усещат странната тръпка на топлина от храната. Тялото се съживява, сърцето бие силно, стомахът понаболява, кръвта се раздвижва.

В първата спалня със стъклена врата към люляковата беседка има вграден гардероб с врати с огледала. Пенелопе избързва и избутва плъзгащата се врата настрани.

— Какво е това?

Пълно е със странни дрехи. Златисти сака, блестящи черни пояси с пайети, жълт смокинг и късо до талията, пухкаво кожено палтенце. Пенелопе рови между бански с прашка, прозрачни, с тигров и камуфлажен десен, плетени на една кука слипове.

Отваря другата врата на гардероба и открива по-семпли дрехи: пуловери, якета и панталони. Рови бързо и изважда нещо за обличане. Клатушкайки се, събува прогизналия анцуг и бикините, изхлузва тясното горнище и мръсния сутиен.

Изведнъж се вижда в огледалото. Цялата е в синини, косата сплъстена, лицето — разранено, драскотини и охлузвания по краката, раната на бедрото продължава да кърви, хълбокът е ожулен след падането по склона.

Обува намачкан панталон от костюм, облича тениска с надпис: „Яжте повече овесена каша“ и плетен пуловер, който е огромен и стига чак до коленете й. Стопля се и тялото копнее за почивка. Изведнъж се разплаква, но бързо се успокоява, изтрива сълзите от бузите си и излиза в антрето да търси обувки. Намира сини гумени ботуши и се връща в спалнята. Вижда Бьорн, кален и мокър, да нахлузва лилав велурен панталон. Краката му изглеждат ужасно, целите в кал и рани, стъпките му оставят кървави следи по пода. Той облича синя тениска и тясно, наситеносиньо кожено сако с широки ревери.

Сълзите на Пенелопе рукват отново, плачът напира и тя с нищо не може да го спре, защото е прекалено изморена. В сълзите се таи ужасът от безумното бягство.

— Какво става? — хленчи тя.

— Не знам — шепне Бьорн.

— Не видяхме лицето му. Какво иска? Какво всъщност иска? Нищо не разбирам. Защо ни преследва? Защо иска да ни причини зло?

Изтрива сълзите си с ръкава на блузата.

— Мисля си — продължава тя, — имам предвид… представи си, че Виула е направила нещо, нещо глупаво. Знаеш ли, гаджето й Сергей, с когото се раздели, може да е престъпник, знам, че е работил като охранител.

— Пени…

— Просто казвам, Виула, тя е толкова… може би е направила нещо нередно.

— Не — шепне Бьорн.

— Какво не, та ние не знаем нищо, излишно е да ме успокояваш.

— Трябва да…

— Този… мъжът, който ни преследва… може би иска само да говори с нас. Знам, че не е така, просто искам да кажа, че… не знам какво искам да кажа.

— Пени — сериозно подхваща Бьорн. — Вината за всичко, което се случи, е моя.

Той я гледа със зачервени очи. Лицето му пламти.

— Какво каза? Какви ги приказваш сега? — тихо пита тя.

Той преглъща бавно и започва да обяснява:

— Направих нещо ужасно глупаво, Пени.

— Какво си направил?

— Снимката — отвръща той. — Всичко е заради снимката.

— Каква снимка? Онази на Палмкруна и Рафаел Гуиди?

— Да, свързах се с Палмкруна — откровено споделя Бьорн. — Казах му за снимката и му поисках пари, но…

— Не — шепне тя ядосано.

Пенелопе го гледа и се отдръпва, отстъпва заднешком, събаря нощното шкафче с чашата вода и радиобудилника.

— Пени…

— Не, млъкни — прекъсва го тя, почти крещейки. — Всъщност не разбирам. Какво казваш? Какво, по дяволите, казваш? Не си могъл… не е възможно… Нима си изгубил ума си, изнудвал си Палмкруна за пари? Нима си използвал…

— Чуй за малко! Съжалих, беше грешка, знам, снимката е у него, изпратих му я.

Настъпва тишина. Пенелопе се опитва да разбере казаното. Мислите се въртят в безпорядък в главата й. Мъчи се да разбере това, което Бьорн току-що бе признал.

— Това е моя снимка — бавно казва тя, като полага усилие да събере мислите си. — Може би е важна снимка. Получих я поверително, навярно някой знае нещо…

— Просто не исках да продавам яхтата — шепне той, готов да се разплаче.

— И все пак не разбирам… Изпратил си снимката на Палмкруна?

— Бях принуден, Пени, разбрах, че съм сгрешил… бях принуден да му я дам.

— Но… тя трябва да е у мен. Не разбираш ли? Представи си, че този, който я е изпратил, ми се обади и си я поиска обратно. Касае се за сериозни неща, шведски оръжеен износ. Не става въпрос за твоите пари, не става въпрос за нас, това не е шега работа, Бьорн.

Пенелопе го гледа отчаяно и гласът й става все по-остър, когато повишава тон:

— Става въпрос за хора, за живота им. Разочарована съм — с тежка въздишка казва тя. — Адски съм ти ядосана, ще ми се да те ударя, не издържам повече.

— Но, Пени, аз не знаех — оправдава се той. — Как бих могъл да зная? Каза ми само, че е компрометираща за Палмкруна, не каза, че…

— Какво значение има — прекъсва го тя.

— Просто смятах, че…

— Млъкни! — изкрещява тя. — Не искам да слушам увъртанията ти, ти си изнудвач, малък алчен изнудвач, аз не те познавам и ти не ме познаваш.

Тя спира, известно време стоят един срещу друг. Чува се чайка да крещи над водата, други й пригласят в жално ехо.

— Трябва да продължим — едва промълвява Бьорн.

Пенелопе кимва и в следващия миг чува как външната врата се отваря. Без да разменят погледи, те се дръпват назад, в спалнята. Чуват някой да влиза, стъпка след стъпка. Бьорн се опитва да отвори вратата на верандата, но тя е заключена. Пенелопе вдига кукичките на прозорците с треперещи ръце, но е прекалено късно да бягат.

51.
Този, който спечели

Пенелопе си поема дъх. Един мъж застава на вратата на спалнята. Бьорн търси нещо, с което да се отбранява.

— Кои сте вие? — пита непознатият с дрезгав глас.

Пенелопе разбира, че това не е преследвачът им, а сигурно собственикът на къщата. Той е нисък, широкоплещест и леко тантурест. Лицето му е някак познато, сякаш се знаят от години.

— Наркомани? — пита с интерес.

Изведнъж тя се досеща кой е той. Влезли са с взлом в дома на Осиан Валенберг. Телевизионният водещ — любимецът на народа преди десетина години. В развлекателното телевизионно шоу през уикенда: „Златен петък“, „По стените“, „Лъвска вечер“. Правеше състезания, раздаваше награди за остроумни отговори, канеше гости. Всеки „Златен петък“ завършваше по един и същ начин — Осиан вдигаше в прегръдка своя гост. Усмихнат, с почервеняло лице. Пенелопе си спомня как като дете го беше видяла да вдига майка Тереза. Крехката възрастна жена беше изпаднала в ужас. Осиан Валенберг беше известен със златната си коса, с екстравагантните си дрехи, но също и с изисканото си коварство.

— Сполетя ни нещастие — казва Бьорн. — Трябва да се свържем с полицията.

— Аха — с безразличие казва Осиан. — За съжаление, имам само мобилен телефон.

— Трябва да се обадим, спешно е.

Осиан изважда телефона си, поглежда го и го изключва.

— Какво правите? — пита Пенелопе.

— Правя каквото си искам — отговаря той.

— Макар че наистина имаме нужда от него — казва тя.

— Тогава ви трябва моят пинкод — усмихва се Осиан.

— Какви ги вършите?

Той се опира на касата на вратата и ги наблюдава.

— Не мога да повярвам, че някакви си наркомани са стигнали дотук, до моята скромна особа.

— Не сме никакви…

— На кого му пука — прекъсва ги Осиан.

— Няма смисъл — казва Пенелопе на Бьорн.

Тя е готова да тръгне, но Бьорн изглежда много изморен, лицето и устните му са пребледнели, той се подпира с ръка на стената.

— Съжаляваме, че се промъкнахме в дома ви — казва Бьорн. — Ще ви платим това, което сме взели, но сега ни трябва телефонът ви, ситуацията не търпи отлагане и…

— А ти как се казваш? — прекъсва го Осиан с усмивка.

— Бьорн.

— Сакото ти отива, Бьорн, но не забеляза ли и вратовръзката? Тя е неразделна част от него.

Приближава се до гардероба, вади синя кожена вратовръзка в същия нюанс като сакото и бавно прави възел около врата на Бьорн.

— Обадете се вие самият на полицията — казва Пенелопе. — Кажете, че сте хванали двама крадци.

— Не е забавно — отвръща Осиан начумерен.

— Какво всъщност искате? — настоява тя.

Той прави няколко крачки назад и разглежда неканените си гости.

— Не я харесвам — казва на Бьорн. — Но ти си стилен и моето сако ти отива. Нека тя носи скапания пуловер. Нали? Като бухала Хелге[1]. Няма шведски вид, прилича на…

— Престанете — казва Бьорн.

Осиан пристъпва напред с ядосана физиономия и размахва юмрук във въздуха пред лицето на Бьорн.

— Знам кой сте вие — казва Пенелопе.

— Добре — отвръща Осиан с лека усмивка.

Бьорн поглежда учудено първо нея, после мъжа. На Пенелопе изведнъж й призлява, тя сяда на леглото и се опитва да успокои дишането си.

— Чакай — казва Осиан. — Ти също… гледал съм те по телевизията, позната си ми.

— Участвала съм в няколко телевизионни дебата…

— И сега си мъртва — смее се той.

Цялото й тяло се напряга от странните му думи. Тя се опитва да разбере какво има предвид и търси с поглед изход за бягство. Както е облегнат на стената, Бьорн се свлича на пода. Лицето му е бяло като платно, не проронва нито дума.

— Ако вие не искате да ни помогнете — казва Пенелопе, — ще попитаме друг, който…

— Искам, разбира се, че искам — прекъсва я той.

Излиза в антрето и се връща с найлонова торба, изважда стек цигари и един вечерен вестник. Хвърля вестника на леглото и отива с торбата и цигарите в кухнята. На заглавната страница Пенелопе вижда своя снимка, още една, по-голяма, на Виула и една на Бьорн. Над тази на Виула е написано „мъртва“, а над другите две „изчезнали“.

„Яхтена драма — опасения за три жертви“ — гласи заглавието.

Пенелопе се сеща за майка си, представя си я, ужасно изплашена, потънала в сълзи. Стои и не помръдва, обвила ръце около себе си, като в затвора.

Подът проскърцва и Осиан Валенберг отново влиза в спалнята.

— Ще се състезаваме — казва той нетърпеливо.

— Какво искате да кажете…

— Мамка му, мамка му как ми се иска да се състезавам!

— Състезание? — съвзема се Бьорн и пита с колеблива усмивка.

— Не знаеш ли какво е състезание?

— Да, но…

Пенелопе поглежда Осиан и осъзнава колко уязвими са, докато никой не знае, че са живи, докато никой не знае какво се е случило. Той би могъл да ги убие, тъй като всички вече вярват, че са мъртви.

— Иска да изпробва властта си върху нас — казва Пенелопе.

— Ще ни дадете ли телефона и пинкода, ако се съгласим? — пита Бьорн.

— Ако спечелите — отвръща Осиан, гледайки ги с блясък в очите.

— А ако загубим? — пита Пенелопе.

[1] Герой от шведска телевизионна детска програма през 70-те години. — Бел.прев. ↑

52.
Пратката

Аксел Рисен прекосява трапезарията и се приближава до прозореца, спира се и поглежда розовите храсти до желязната ограда, покрай улицата и нагоре по стълбите на Енгелбректската църква.

В мига, в който написа името си на договора за назначение, наследи и всички задачи и задължения на покойния Карл Палмкруна.

Усмихва се на себе си за превратностите на живота, когато изведнъж се сеща, че е забравил Бевърли. Стомахът му се свива от безпокойство. Веднъж беше казала, че ще отиде до магазина, но тъй като не се върна цели четири часа, той беше излязъл да я търси. Два часа по-късно я откри под един навес до Обсерваторията. Беше объркана, миришеше на алкохол, а бикините й липсваха. Някой беше размазал дъвка в косата й.

Разказа, че била срещнала няколко момчета в парка.

— Хвърляха камъни по гълъб, който беше ранен — бе обяснила Бевърли. — Помислих си, че ако им дам парите си, ще спрат. Но имах само дванайсет крони. Не бяха достатъчни. Вместо пари поискаха да направя нещо. Казаха, че ще смачкат гълъба, ако не го направя.

Беше млъкнала. Сълзите напираха в очите й.

— Не исках — шепнеше тя. — Но ми беше жал за птицата.

Взима телефона и набира номера й.

Докато слуша сигналите, гледа надолу към улицата, покрай сградата, която преди бе наета от китайското посолство, и към по-отдалечената тъмна фасада, в която се помещава главният офис на католическата организация Opus Dei.

Братя Аксел и Роберт Рисен делят една от големите къщи на улица „Брахевеген“. Сградата се намира в средата на Леркстаден, елитна градска част между Йостермалм и Васастан[1], с видимо еднообразна архитектура, напомняща за рояк братя и сестри.

Жилището на семейство Рисен се състои от два просторни самостоятелни апартамента, всеки на по три етажа.

Бащата на братята, Ерлоф Рисен, покойник от двайсет години, е бил посланик в Париж, а по-късно и в Лондон, докато чичо им, Турлейф Рисен, е бил прочут пианист, свирил в бостънската „Симфони хол“ и виенската „Гросер Мюзикферайнзал“.

Благородническата фамилия Рисен се е състояла главно от дипломати и музиканти. Две професии, които всъщност си приличат — и двете изискват отзивчивост и преданост.

Съпрузите Алис и Ерлоф Рисен имали странно, но логично споразумение. Отрано решили по-големият син Аксел да се посвети на музиката, а по-малкият Роберт да върви по стъпките на баща си като дипломат. Но тази договореност изведнъж се преобърнала с главата надолу, когато Аксел допуснал съдбовна грешка. Бил на седемнайсет, когато се наложило да се раздели с музиката. Постъпил във военно училище, а Роберт се отдал на музикалната кариера. Аксел приел наказанието си, мислел, че било разумно, и не пипнал цигулката оттогава.

След случилото се в онзи мрачен ден преди трийсет и четири години майката прекратила всякакъв контакт със сина си. Дори и на смъртното си ложе не искала да разговаря с него.

След девет сигнала Бевърли най-сетне отговаря.

— Ало?

— Къде си?

— Аз съм…

Тя отмества слушалката и той не чува продължението.

— Не чувам — казва той. От уплахата гласът му звучи рязко и напрегнато.

— Защо си ядосан?

— Кажи къде си? — моли я той.

— Какво ти става — отвръща тя и се смее. — Тук съм, в моята стая. Това лошо ли е?

— Просто се притесних.

— Не ставай глупав, ще погледам само предаването за Виктория[2].

Бевърли приключва разговора, а той продължава да изпитва безпокойство поради немощния й, както му се струва, глас.

Поглежда телефона и се колебае дали да не й се обади още веднъж. Но телефонът внезапно иззвънява в ръцете му, той се стряска и отговаря:

— Рисен.

— Йорген Грюнлихт е.

— Здравей — казва Аксел леко учуден.

— Как мина срещата с референтната група?

— Мисля, че беше полезна — отвръща Аксел.

— Кения имаше приоритет, надявам се.

— И сертификата за краен потребител от Холандия — допълва Аксел. — Много въпроси чакат обсъждане, ще се позабавя да взема страна, преди да се задълбоча…

— Но Кения… — прекъсва го Грюнлихт. — Още ли не си подписал разрешителното за износ? Понтус Салман не ме оставя на мира и се чуди защо протакаш цялата работа. Това е дяволски голяма сделка, която вече е закъсняла. Инспекторатът за стратегически продукти им е дал толкова положителни индикации, че вече са започнали производството. Продукцията е готова, ще се придвижи от Тролхетан до гьотеборгското пристанище, собственикът ще пристигне утре с товарен кораб от Панама, ще разтоварят през деня и на другия ден ще бъдат готови да натоварят боеприпасите.

— Йорген, разбрах всичко това, прегледах документите и, разбира се… ясно е, че ще подпиша, но аз току-що започвам и за мен е важно да проявя особено внимание.

— Въпреки че аз самият съм прегледал сделката — засяга се Йорген. — Без да забележа каквито и да било неясноти.

— Не, но…

— Къде си сега?

— Вкъщи — казва Аксел учудено.

— Ще изпратя документите с куриер — лаконичен е Йорген. — Той ще те изчака да подпишеш, за да не губим повече време.

— Не, утре ще ги прегледам.

Двайсет минути по-късно Аксел излиза в антрето, за да получи пратката на Йорген Грюнлихт. Изненадан е от настойчивостта, но не вижда причина да бави сделката.

[1] Централни квартали в Стокхолм. — Бел.прев. ↑

[2] Шведската престолонаследница. — Бел.прев. ↑

53.
Подписът

Аксел отваря вратата и посреща куриера. Топлият вечерен въздух нахлува заедно с думкащата музика от празненството по случай приключването на годината в колежа по архитектура.

Поема папката и по някаква причина се смущава да подпише договора пред куриера, като че ли е някой, който е готов на всичко, стига малко да го попритиснат.

— Дайте ми една минута — казва Аксел и го оставя в антрето.

Минава по коридора вляво, покрай долната библиотека към кухнята. Подминава работния плот от тъмен камък, черния лъскав шкаф и спира до хладилника с двойна врата и машина за лед. Изважда малка бутилка минерална вода и отпива, разхлабва вратовръзката си, сяда на високия бар и отваря папката.

Всичко е прегледно и изглежда в ред, не липсва нито едно приложение, становището на Съвета по контрол на износа, класификацията, предварителното одобрение, копията за Комисията по външна политика и обявата за търг.

Преглежда документите относно разрешителното за износ, важното решение, прелиства и стига до реда, на който генералният директор на Инспектората за стратегически продукти трябва да напише името си.

Нещо като хлад, кратко втрисане минава през тялото му.

Сделката е голяма и е от значение за търговското салдо на страната, рутинен случай, позабавен от самоубийството на Карл Палмкруна.

Разбира, че положението на Понтус Салман никак не е розово, може би сделката ще се изплъзне от ръцете на компанията му, ако се забави допълнително.

Но същевременно осъзнава, че е притискан да одобри износ на боеприпаси за Кения, без да може лично да гарантира правотата на решението.

Аксел намисля как да постъпи и настроението му веднага се подобрява.

В близките дни ще посвети всичкото си време на този случай и тогава ще подпише разрешителното за износ.

Ще го направи, знае, че ще го направи, но не сега. Не го интересува дали ще се ядосат и възмутят. Всъщност той решава, той е генералният директор на Инспектората за стратегически продукти.

Взима писалката и на реда, очакващ подписа му, рисува усмихнато човече с балончета, излизащи от устата му.

Връща се в антрето и със сериозен вид подава папката на куриера, след което се качва по стълбите. Дали Бевърли наистина е горе, или не е посмяла да си признае, че се е измъкнала.

Ами ако се е измъкнала и изчезне?…

Взима дистанционното от бюфета и пуска избрано от най-ранните парчета на Дейвид Боуи.

Музикалната уредба прилича на мъждукащ слитък стъкло: безжична, с вградени тонколони, напълно незабележими.

Продължава към витрината, отваря декоративната стъклена вратичка и поглежда лъскавите бутилки.

За миг се поколебава, преди да извади номерирана бутилка уиски „Хейзълбърн“ от фабриката в Спрингбанк, намираща се в област Кемпбелтаун в Шотландия. Беше ходил там и си спомняше стогодишния казан за ферментация, който все още се използваше. Похабен, боядисан в яркочервен цвят, дори без капак.

Аксел Рисен изважда тапата и вдишва аромата на уискито: плътен като земя и тъмен като небе пред буря. Слага обратно запушалката, връща бавно бутилката на поличката и забелязва, че уредбата е избрала песен от албума Хънки Дори.

But her friend is nowhere to be seen. Now she walks through her sunken dream, to the seat with the clearest view, and she’s hooked to the silver screen, пее Дейвид Боуи.

Вратата на апартамента на брат му хлопва. Аксел поглежда навън през огромния панорамен прозорец с изглед към гъстата градина. Дали Роберт ще се появи, и в същия момент на вратата се чука.

— Влез — извиква на брат си.

Роберт отваря вратата и влиза в салона намръщен.

— Разбирам, че слушаш боклуци, за да ме дразниш, но…

Аксел се усмихва и припява:

Take a look at the lawman, beating up the wrong guy. Oh man! Wonder if he’ll ever know: he’s in the best selling show…

Братята правят няколко танцови стъпки, приближават се до отворената витрина и надничат към бутилките.

— Заповядай — сухо казва Аксел.

— Искаш ли да видиш моя Щросер — да го спра ли за малко?

Аксел свива рамене, Роберт натиска бутона за пауза, звукът намалява и плавно затихва.

— Готов ли си вече?

— Стоях цяла нощ — отвръща Роберт с широка усмивка. — Сложих струните й тази сутрин.

И двамата млъкват. Преди много години майка им вярваше, че Аксел ще стане прочут цигулар. Самата Алис Рисен беше професионален музикант, бе свирила втора цигулка в дворцовата капела на стокхолмската опера в продължение на десет години и открито фаворизираше първородния си син.

Всичко рухна, когато Аксел учеше в Музикалната академия и стана един от тримата финалисти в конкурса за млади солисти „Юхан Фредрик Бервалд“[1], който води направо към световния елит.

След конкурса Аксел заряза музиката и започна да учи във Военната академия в Карлсборг. По-малкият му брат Роберт трябваше да заеме мястото на музиканта в семейството. Като повечето завършили Кралската музикална академия, Роберт никога не стана цигулар звезда. Въпреки това свиреше в камерен оркестър и преди всичко стана известен майстор на цигулки, затрупан с поръчки от целия свят.

— Покажи ми цигулката — казва Аксел след малко.

Роберт кимва и взима инструмента, изящество, лакирано в огненочервено, с основа от тигрово раиран клен.

Застава пред брат си и започва да свири игрива мелодия от пътешествието на Бела Барток из Унгария. Аксел винаги го е харесвал. Барток открито е критикувал нацизма и трябвало да напусне родината си. „Като композитор е мислител, който понякога успява да пресъздаде кратки мигове на щастие. Меланхолична народна музика сред останки от разруха“, мисли си Аксел, когато Роберт свършва.

— Звучи доста добре — казва Аксел. — Но трябва да преместиш напред магаренцето, защото леко глъхне…

Лицето на брат му изведнъж помръква.

— Даниел Щросер каза… че иска такова звучене — обяснява кратко той. — Иска цигулката да звучи като една млада Биргит Нилсон[2].

— Тогава без съмнение трябва да преместиш магаренцето — усмихва се Аксел.

— Не си много вещ, исках само…

— Иначе е направо фантастична — избързва да каже Аксел.

— Нали чуваш звука — сух и остър, и…

— Не казвам нищо лошо за него — продължава Аксел невъзмутимо. — Казвам само, че има нещо безжизнено, което…

— Безжизнено? На този инструмент ще свири познавач на Барток — продължава Роберт. — Говорим за Барток, а не за Боуи.

— Може би не съм чул добре — отстъпва Аксел.

Роберт отваря уста, за да отговори, но се спира, когато чува съпругата си Анет да чука на вратата.

Тя отваря и се усмихва, когато го вижда с инструмента.

— Пробвал си Щросеровата цигулка? — пита тя в очакване.

— Да — грубо отвръща Роберт. — Но Аксел не я харесва.

— Не е вярно — казва Аксел. — Сигурен съм, че клиентът ще остане повече от доволен. Това, за което говорих, е може би само в моя мозък, който…

— Не го слушай, та той не разбира нищо — прекъсва го Анет раздразнено.

Роберт иска да си върви, да прибере и съпругата си, не желае сцени, но тя продължава да говори на Аксел с писклив глас.

— Признай си, че си го измислил.

— Всичко е идеално, само магаренцето…

— А ти кога си свирил за последен път? Преди трийсет, четирийсет години? Тогава си бил просто дете. Мисля, че трябва да се извиниш.

— Престани — спира я Роберт.

— Кажи „извинявай“ — настоява тя.

— Добре, извинявай — казва Аксел и усеща, че се изчервява.

— Защото излъга — продължава тя. — Защото не можа да похвалиш Роберт за новата му цигулка така, както заслужава.

— Съжалявам за това.

Аксел отново пуска музиката си доста високо. Отначало звучи като дрънчене на две ненастроени китари с певец, опитващ се да намери тона със слаб глас: Goodbye love, goodbye love…

Анет мърмори, че на Аксел му липсва талант, Роберт я кара да спре и я дърпа навън от стаята. Аксел увеличава звука още повече и барабаните, и бас китарата придават точното звучене на динамичната музика: Didn’t know what time it was, the lights were low oh oh. I leaned back on my radio oh oh.

Аксел примижава и чувства, че очите му парят. Вече е много изморен. Понякога поспива половин час, понякога не спи и толкова, дори и когато Бевърли лежи до него. Тогава се завива с едно одеяло, сяда на остъклената веранда с поглед към красивите дървета в градината на зазоряване. Естествено, Аксел Рисен подозира на какво се дължи проблемът му. Притваря очи и мислено се връща в дните, променили живота му.

[1] Юхан Фредрик Бервалд (1787–1861) — шведски цигулар, диригент и композитор. — Бел.прев. ↑

[2] Прочута шведска сопрано певица. — Бел.прев. ↑

54.
Състезанието

Пенелопе и Бьорн се споглеждат уморено и сериозно. През затворената врата чуват как Осиан Валенберг пее „Искате ли да видите една звезда“ като Зара Леандер, докато пренарежда мебелите.

— Можем да го победим — шепне Пенелопе.

— Може би.

— Трябва да се опитаме.

— А после, какво ще правим после? Трябва ли да го изтезаваме, за да получим пин кода?

— Мисля, че ще ни го даде, щом се промени съотношението на силите — казва Пенелопе.

— Но ако не го направи?

Тя залита от умора, приближава се до прозореца и започва да разхлабва куките. Ръцете й са наранени и слаби. Спира и ги разглежда на дневната светлина, вижда мръсотията под изпочупените нокти, пръстите, посивели от кал, целите в съсирена кръв от различни рани.

— Никой няма да ни се притече на помощ тук, трябва да продължим — казва тя. — Ако стигнем малко по-нагоре покрай брега, то…

Млъква и поглежда Бьорн, който се е свил на ръба на леглото в синьото кожено сако.

— Добре — казва той тихо. — Направи го.

— Няма да те оставя.

— Но аз не мога, Пени — оплаква се той, без да я поглежда. — Краката ми, не мога да тичам, може би мога да повървя само половин час, но раните, те все още кървят.

— Ще ти помагам.

— Може би няма други телефони на острова, нямаме никаква представа.

— Не възнамерявам да участвам в отвратителното му…

— Пени, трябва… трябва да говорим с полицията, нужен ни е телефонът му.

Осиан отваря вратата с широка усмивка. Облечен е в леопардово сако, увит с леопардова кърпа около бедрата. Пристъпва с галантни движения към огромния диван, за да покаже как се е издокарал. Завесите са спуснати, а мебелите преместени до стената, за да може да се движи свободно из стаята. Той се разхожда на светлината пред двата лампиона, спира и се обръща.

— Скъпи петъчни купонджии, времето минава бързо, когато се забавляваме — казва той и намигва. — Настъпи часът на „Състезанието“ и на посрещането с „добре дошла“ на тазвечерната телевизионна звезда: една мръсна комунистка с малолетния си любовник. Наистина странна двойка, ако питате мен. Една вещица и един млад мъж с добре поддържано тяло.

Осиан се смее и помпи мускули пред въображаемата камера.

— Хайде! — вика той и бяга на място. — По стените! Всички готови ли са с бутоните? Давам ви… „Истина и последица“! Осиан Валенберг предизвиква — Вещицата и Красавеца!

„Водещият“ слага празна винена бутилка на пода и я завърта. Тя прави няколко кръга, преди да спре с гърло, насочено към Бьорн.

— Красавеца! — вика Осиан усмихнат. — Красавеца е първият кандидат за бръснене! Ето и въпроса. Готов ли си да чуеш истината и нищо друго, освен истината?

— Абсолютно — въздиша Бьорн.

Капка пада от върха на носа на Осиан, когато отваря плик и прочита високо:

— За кого си мислиш, когато правиш секс с Вещицата?

— Интересно — промърморва Пенелопе.

— Ще получа ли телефона, ако отговоря? — запазил самообладание пита Бьорн.

Осиан издава напред устни като дете и поклаща глава.

— Не, но ако публиката ти повярва, ще получиш първата цифра на пин кода.

— А ако избера „последица“?

— Тогава ще се състезаваш с мен, а публиката ще избира — казва Осиан. — Но времето минава: тик-так, тик-так. Пет, четири, три, две…

Пенелопе разглежда Бьорн на силната светлина, мръсното му лице, обраслата брада и сплъстената коса. Ноздрите му са почернели от засъхналата кръв, очите — уморени и кървясали.

— Мисля си за Пенелопе, когато правим секс — тихо отвръща Бьорн.

Осиан дюдюка, прави физиономия на отвращение и подтичва на светлото.

— И това ми било истина — крещи той. — Няма нищо общо с истината. Никой от публиката не вярва, че мислиш за Вещицата, когато спиш с нея. Една, две, три минус точки за Красавеца.

Отново завърта бутилката и тя спира почти веднага, като този път гърлото сочи към Пенелопе.

— Ай, ай, ай — вика Осиан. — Специален въпрос! Какво имам предвид? Точно така! Последица, веднага! Няма дим без огън. Хайде, да не губим време! Отварям вратичката, да чуем какво шепне хипопотамът.

Осиан взима от масата малко хипопотамче от тъмно лакирано дърво, доближава го до ухото си, слуша и кима.

— Имаш предвид Вещицата? — пита той и продължава да слуша. — Разбирам, господин хипопотам. Да. Благодаря много.

Домакинът оставя внимателно играчката и се обръща с усмивка към Пенелопе.

— Вещицата ще се състезава с Осиан! В раздел стриптийз! Ако възбудиш публиката повече от Осиан, ще получиш всички цифри на пин кода, в противен случай Красавеца ще трябва да те изрита в задника с всичка сила.

Осиан подскача пред уредбата, натиска едно копче и след миг се чува Teach Me Tiger[1].

— Веднъж загубих от Луа Фалкман — шепне театрално Осиан, докато поклаща бедра в такт с музиката.

Пенелопе става от дивана, прави крачка напред и спира пред него, обута в гумени ботуши, облечена в панталон на бяло райе и голям плетен пуловер.

— Искаш да си съблека дрехите? — преминава тя на „ти“. — За това ли става дума? Да ме видиш гола?

Осиан спира да пее, застава неподвижно, леко разочарование се изписва на лицето му и я поглежда смразяващо, преди да отговори.

— Ако исках да видя малката „катеричка“ на курва беглец, щях да си я поръчам по интернет.

— Тогава какво искаш, по дяволите?

Осиан й удря силна плесница. Тя полита, но запазва равновесие.

— Дръж се любезно с мен — сериозно казва той.

— Окей — измънква тя.

Устните му се разтварят в лека усмивка, преди да поясни:

— Аз съм човек, който се състезава с телевизионни звезди… а теб те забелязах, преди да сменя канала.

Гледа поруменялото му, развълнувано лице.

— Няма да ни дадеш телефона, нали?

— Обещавам, правилата са си правила, ще го получите, ако и аз получа това, което искам — бързо отвръща той.

— Знаеш, че сме в беда и се възползваш от това…

— Да, възползвам се — крещи той.

— Окей, мамка му, така да бъде: кратък стриптийз, но после получавам телефона.

Обръща се гърбом към Осиан, съблича пуловера и тениската. Драскотините по раменете и бедрата, синините и мръсотията лъсват на силната светлина. Завърта се, скрила с две ръце гърдите си.

Бьорн аплодира и свири с тъжен поглед. Пот е избила по лицето на Осиан, той поглежда Пенелопе и после спира под светлината на лампите пред Бьорн. Неочаквано сваля кърпата от бедрата си, замахва с нея, прокарва я през чатала и я хвърля към Бьорн.

Изпраща му въздушна целувка и пита с жест дали ще се чуят по телефона.

Бьорн отново ръкопляска, свири по-високо, продължава и в същото време вижда как Пенелопе взима чугунената кука от стойката до камината. Лопатката за пепел се разклаща и леко подрънква, сблъсквайки се с голямата маша.

Осиан танцува, подскачайки в златисто бляскавите си боксерки с пайети.

Пенелопе държи куката с две ръце и се приближава до Осиан отзад. Той върти бедра пред Бьорн.

— На колене — шепне той. — На колене, на колене, Красавецо!

Пенелопе вдига тежкия уред и с всичка сила го стоварва върху бедрото на Осиан. Чува се плясък, той пада и изкрещява. Държи се за крака, мята се от болка и надава рев. Пенелопе се насочва право към уредбата, разбива я с четири силни удара, докато най-накрая млъкне.

Осиан се укротява, диша учестено и стене. Гледа я със страх в очите. Тежката чугунена кука бавно се олюлява в дясната й ръка.

— Господин хипопотам ми прошепна, че ще ми дадеш телефона и пин кода — казва тихо тя.

[1] Научи ме, Тигре (англ.). — Бел.прев. ↑

55.
Полицията

Страшна жега и задух е в къщата на Осиан Валенберг. Бьорн току се надига от стола, застава до прозореца и поглежда надолу към водата и кея. Пенелопе седи на дивана с телефона в ръка и чака полицията да отговори. Приеха сигнала и обещаха да се свържат с нея на същия номер, когато лодката на морската полиция наближи. Осиан седи във фотьойла с голяма чаша уиски и ги наблюдава. Беше взел успокоителни и каза с приглушен глас, че ще оцелее.

Пенелопе поглежда телефона, вижда, че сигналът отслабва, но все още е достатъчно силен. Полицията ще се обади съвсем скоро. Обляга се на дивана. Ужасно задушно е. Тениската й е мокра от пот. Затваря очи и мисли за Дарфур, за жегата в автобуса, когато пътува за Кубум, за да се присъедини към Джейн Одуя и „Акция срещу глада“.

Беше се запътила към бараките, в които се помещаваше администрацията на организацията, когато изведнъж спря. Забеляза деца, играещи на странна игра. Нареждаха глинени фигурки на пътя и ги оставяха колите да ги смачкат. Внимателно се приближи, за да разбере какво правят. Радваха се, когато сгазеха някоя от фигурките:

— Убих още една! Старец!

— Аз убих един фур[1]!

Едно от децата изскачаше пак на пътя и бързо нареждаше две фигурки. Голяма и малка. Когато една каруца преобърна малката и я строши под колелата, децата тържествуваха:

— Мъничето умря! Малкото копеленце умря!

Пенелопе се приближи и ги попита какво правят, но те не й отговориха, а просто избягаха. Тя остана, загледана в глинените отломки, пръснати по червеникавия път.

Фурите са народът, дал името на района Дарфур. Това прастаро африканско племе е на път да изчезне от терора на Джанджавид[2].

Тъй като африканските народи традиционно се препитават със земеделие, от незапомнени времена съществуват конфликти между тях и номадската част от населението. Но истинската причина за геноцида е нефтът. Той бе открит в местности, населени със стари племена, които трябваше да бъдат изселени.

Въпреки края на гражданската война на хартия, Джанджавид продължаваше със систематични чистки: изнасилваха жени, убиваха мъже и момчета, подпалваха жилища.

Пенелопе се бе загледала в бягащите арабски деца, бе се приближила и вдигнала оцелелите глинени фигурки от пътя, когато някой я извика:

— Пени! Пени!

Потрепери от страх, обърна се и видя Джейн Одуя да й маха. Джейн беше закръглена и нисичка, облечена в изтъркани от пране дънки и жълто яке. Едва я разпозна. Лицето й се бе сбръчкало и състарило само за няколко години.

— Джейн!

Прегърнаха се силно.

— Не трябва да говориш с тези деца — промълви Джейн. — Те са като всички останали, мразят ни, защото сме черни, не мога да ги разбера. Мразят черната кожа.

Джейн и Пенелопе се бяха запътили към бежанския лагер. Тук-там хората бяха започнали да се събират, за да хапнат и пийнат.

Миризмата от загоряло мляко се смесваше с вонята от тоалетните. Сините найлони на ООН се виждаха навсякъде, използваха се почти за всичко: завеси, защита от вятъра, чаршафи. Стотиците бели палатки на Червения кръст трептяха на вятъра, веещ над равнините.

Пенелопе бе последвала Джейн в голямата болнична палатка. Слънчевата светлина, преминаваща през белия плат, изглеждаше като посивяла. Джейн надникна през найлоновия прозорец в хирургичното отделение.

— Медицинските ми сестри се превърнаха в кадърни хирурзи — каза тихо. — Съвсем сами извършват ампутации и по-леки операции.

Две слабички момчета, около тринайсетгодишни, бяха внесли голям кашон с превързочни материали и го наредиха внимателно до няколко други. Дойдоха при Джейн, получиха благодарностите й и молба да помогнат на жените, пристигнали току-що, които се нуждаеха от вода, за да промиват раните. Момчетата излязоха и скоро се върнаха с големи пластмасови бутилки.

— Бяха към арабската милиция — поясни Джейн, кимайки към момчетата. — Но сега всичко е в застой. Поради липса на боеприпаси и оръжия се установи някакъв баланс, хората не знаят какво да правят, мнозина започнаха да помагат. В мъжкото училище доста от младежите са от милицията.

Една жена на носилка бе простенала, Джейн се завтече към нея, погали я по лицето. Едва на петнайсет години, но беше в напреднала бременност и с ампутиран крак.

През целия ден Пенелопе бе работила редом с Джейн, не задаваше въпроси, не говореше за нищо, правеше всичко каквото й кажат, за да се използват максимално лекарските познания на Джейн и колкото може повече хора да получат помощ.

Един африканец на около трийсет с красиво лице и мускулести рамене се бе приближил до Джейн с малка бяла кутийка.

— Трийсет нови дози антибиотици — каза сияещ.

— Сигурни ли са?

Той кимна с усмивка.

— Браво.

— Тръгвам, за да попритисна малко Рос, говореше, че тази седмица ще получим апарати за кръвно.

— Това е Грей — представи го Джейн. — Всъщност е учител, но не бих се справила без него.

Пенелопе бе протегнала ръка и срещна игривия му поглед.

— Пенелопе Фернандес.

— Тарзан — представи се той с вяло ръкостискане.

— Искаше да го наричат Тарзан, когато дойде тук — смееше се Джейн.

— Тарзан и Джейн — засмя се и той. — Аз съм нейният Тарзан.

— Най-накрая се съгласих да се нарича Грейстоук — разказваше Джейн. — Но всички смятат, че е прекалено трудно за изговаряне, така че трябва да се задоволи с Грей.

Един камион бе надул клаксона пред палатката и тримата бяха изтичали навън. Червеникав прах се вдигаше около ръждясалото возило. В откритата каросерия лежаха седем ранени при престрелка мъже. Бяха пристигнали от запад, от едно село, където бе избухнала престрелка около един кладенец.

Остатъкът от деня бе посветен на спешни операции. Единият от мъжете бе починал. При друг ранен до Пенелопе се приближи Грей с бутилка с вода. Тя поклати отрицателно глава, но той й се усмихна и спокойно каза:

— Ще успееш да пийнеш.

Благодари, пи вода и му помогна да прехвърлят ранените мъже на носилка.

Късно вечерта Пенелопе и Джейн бяха седнали изтощени на верандата на една от жилищните бараки и вечеряха. Все още беше горещо. Говориха си малко и гледаха към пътя между постройките и палатките, към хората, приключващи домакинската работа, докато се стъмва.

С падането на мрака се бе възцарила зловеща тишина. Пенелопе чуваше прибиращите се хора, шума от тоалетните, виждаше промъкващите се сенки в тъмнината. Но скоро всичко утихна, дори и най-малките деца спряха да плачат.

— Всички още се страхуват да не би войниците на Джанджавид отново да ги нападнат — каза Джейн, събирайки чиниите.

Бяха влезли, заключили и залостили външната врата, и после заедно измиха чиниите. Казаха си лека нощ и Пенелопе се отправи към стаята за гости в дъното на коридора.

Два часа по-късно се бе събудила. Беше заспала облечена, лежала и се вслушвала във величествената нощ на Дарфур. Не можеше да определи от какво се е събудила. Сърцето й тъкмо се успокояваше, когато изведнъж чу вик. Стана, приближи се до малкия прозорец с решетка и погледна навън. Луната осветяваше улицата. Някъде се чуваше напрегнат разговор. Трима тийнейджъри се задаваха по средата на улицата. Без съмнение бяха от милицията на Джанджавид. Единият беше с револвер в ръка. Пенелопе чу да крещят нещо за убиване на роби. Възрастният африканец, който печал картофи на жарава и ги продавал за два пиастъра парчето, вече седял на одеялото си пред склада на ООН. Момчетата го приближили и заплюли. Хилавият вдигнал револвера и застрелял стареца право в лицето. Гърмът проечал странно между постройките. Момчетата крещели, взели няколко картофа, наръфали ги и изритали останалите в канавката до убития мъж.

Излезли на улицата, огледали се, посочили и продължили право към бараката, в която живеели Пенелопе и Джейн. Пенелопе помнеше как бе задържала дъха си, чувайки ги да шарят по верандата, да говорят възбудено и да блъскат по вратата.

Пенелопе си поема дъх и отваря очи. Като че беше заспала на дивана на Осиан Валенберг.

Гръмотевица отзвучава с приглушен тътен. Небето се е смрачило.

Бьорн стои до прозореца, а Осиан отпива от уискито си.

Пенелопе поглежда телефона — никой не е звънял.

Морската полиция трябва скоро да пристигне.

Гърмежите бързо се приближават. Лампата на тавана угасва, аспираторът в кухнята утихва, токът спира. Чува се трополене по покрива и первазите и изведнъж завалява като из ведро.

Покритието на мобилния телефон се изгубва.

Светкавица озарява стаята, следва силен трясък.

Пенелопе се обляга и се вслушва в дъжда, усеща разхлаждането от прозореца, задрямва отново, но се събужда от думите на Бьорн.

— Какво? — пита тя.

— Лодка — повтаря той. — Полицейска лодка.

Тя бързо се надига и поглежда навън. Водата сякаш ври от силния порой. Голямата лодка вече се насочва към кея. Пенелопе поглежда телефона. Все още няма покритие.

— Побързай — казва Бьорн.

Той се опитва да пъхне ключа в ключалката на вратата на верандата. Ръцете му треперят. Лодката се плъзга към брега, като дава сигнал със сирената.

— Не става — ядосва се Бьорн. — Не е този ключ.

— Ой, ой, ой — ухилва се Осиан и изважда цяла връзка ключове. — Тогава трябва да е този.

Бьорн го грабва, пъха го в ключалката, завърта го и чува металното щракане.

Лодката едва се вижда в дъжда и вече започва да се отдалечава от кея, когато Бьорн отключва вратата.

— Бьорн — вика Пенелопе.

Моторът бучи и водата се пени, той размахва ръце и тича в дъжда надолу по чакълената пътека.

— Тук горе — вика той. — Тук сме.

Раменете и бедрата му са вир-вода. Слиза до кея и вижда как водата бълбука под спрелите двигатели. Чанта с оборудване за спешна медицинска помощ стои на кърмата. През предния прозорец се мярка полицай. Нова светкавица проблясва на небето. Оглушителен гръм. Полицаят, изглежда, говори по радиостанцията. Дъждът чука по покрива на моторницата. Вълни се разбиват в брега. Бьорн вика и маха с ръка. Лодката се връща плавно с левия борд към кея.

Бьорн се хваща за мокрите перила и се качва на палубата, слиза по спускаща се пътека към метална врата. Лодката се олюлява на вълните. Той се клатушка, отваря тежката врата и влиза.

Сладникава, метална миризма се носи из рулевата рубка, напомняща за петрол и пот.

Първото, което вижда, е почернял от слънцето полицай с рана на челото. Очите му са широко отворени. Потопен е в почти черна локва кръв. Бьорн се задъхва, оглежда се в тъмното и съзира полицейско оборудване, дъждобрани и списание за сърфисти. Чува глас през бръмченето на двигателя. Осиан Валенберг вика нещо от пътеката. Приближава се, накуцвайки към кея с жълт чадър над главата. Бьорн чувства пулса да бие в слепоочията му и разбира грешката си, попаднал е в капан. Вижда петната от кръв по вътрешната страна на стъклото и опипва да намери бравата. Стълбата към каютата проскърцва, той се обръща и вижда преследвача да изниква от мрака. Облечен е в полицейски дрехи, със съсредоточено, търсещо лице. Бьорн осъзнава, че е прекалено късно да бяга. Грабва една отвертка от полицата над таблото за управление, за да се брани.

Преследвачът се държи за парапета на стълбата, влиза в кабината, примигва на острата светлина и поглежда към прозореца и брега. Дъждът бие по стъклото. Бьорн се мести бързо. Цели се в сърцето с отвертката, отскача напред, без напълно да разбира какво се случва. Само рамото му леко потрепва. Изведнъж губи усещане за ръката си от кос, напречен удар. Отвертката пада на пода, издрънчава зад алуминиева кутия с инструменти. Преследвачът все още не пуска безжизнената му ръка, издърпва го напред, накланя тялото му, подсича крака му с ритник и го засилва, така че да падне с лице надолу върху стъпенката под руля. Вратът му се пречупва от удара с приглушен пукот. Няма усещане, само странни искри, малки пламъчета, подскачащи в тъмнината: все по-бавни и по-приятни. Лицето му леко потръпва, след няколко секунди е мъртъв.

[1] Племе в Судан. — Бел.прев. ↑

[2] Въоръжена милиция, паравоенна организация, действаща най-вече в областта Дарфур, Западен Судан. — Бел.прев. ↑

56.
Хеликоптерът

Пенелопе стои до прозореца. В небето отново проблясва светкавица, бурята бушува над морето. Проливният дъжд не спира. Бьорн се качи на борда на полицейската моторница и изчезна в рулевата рубка. Водата се пени от пороя. Вижда Осиан да се препъва надолу към кея с жълт чадър над главата. Металната врата на кабината се отваря и униформен полицай излиза на палубата, скача на кея и застопорява лодката.

Едва когато се запътва по пътеката, Пенелопе го познава.

Преследвачът не отговаря на поздрава на Осиан, протяга напред лявата си ръка и здраво го сграбчва за брадата.

Пенелопе не забелязва как изпуска телефона на пода.

С педантична жестокост униформеният извива главата на Осиан встрани. Жълтият чадър пада на земята и се търкулва надолу по склона. Всичко става за миг. Преследвачът се поспира и със свободната си ръка изважда къса кама. Извива още малко главата на Осиан и светкавично бързо го пробожда в шията, над първия прешлен, направо в мозъчния ствол. Като ухапване от змия. Вече мъртъв, Осиан се строполява на земята.

Облеченият в полицейска униформа мъж продължава нагоре по пътеката към къщата с големи крачи. Бледата светлина от светкавиците внезапно огрява лицето и Пенелопе среща погледа му през дъжда. Преди да стане тъмно, тя успява да види тревожното изражение, изморените очи и устата с дълбокия белег. Гръм и мълния. Мъжът продължава към къщата. Пенелопе не помръдва от прозореца. Диша учестено, неспособна да побегне, сякаш е парализирана.

Дъждът бие по перваза и стъклото. Външният свят е странно отдалечен, но изведнъж зад мъжа се появява различна, жълтеникава светлина. Кеят, водата и небето блясват ослепително. От полицейската лодка се издига пламък като горящ дъб. Метални части се разхвърчават във въздуха. Облакът от огнени езици расте и трепти в оранжеви нюанси. Взривната топлина запалва тръстиката, трясъкът от експлозията достига къщата.

Пенелопе реагира едва когато тракащият прозорец пред лицето й се пуква от край до край. Дъждът се излива върху черния пушек, който се издига на талази над останките от лодката зад преследвача. Той крачи бързо към къщата. Пенелопе се обръща, втурва се през стаите, прескача отместения фотьойл, излиза в антрето с портретите, отваря външната врата и хуква през мократа избуяла трева. Подхлъзва се, продължава в дъжда, отдалечава се от къщата по отъпканата пътека, покрай брезова горичка към една поляна. Там среща семейство с деца с въдици, оранжеви спасителни жилетки и непромокаемо облекло. Претичва силно запъхтяна покрай малката група надолу към пясъчния бряг. За да не припадне, трябва да спре, не знае какво да прави, пропълзява зад малък навес, повръща в копривата и шепти Отче наш. Гръмотевичен трясък се чува в далечината. Цялото й тяло се тресе, но тя все пак се изправя и изтрива капките от очите си с ръкава на пуловера. Навежда се предпазливо напред и наднича към поляната. В това време преследвачът заобикаля брезовата горичка и се спира при семейството, което веднага сочи към нея.

Пропълзява назад, подхлъзва се на скалата и побягва покрай водата по пясъчния бряг. Стъпките й се белеят зад нея, когато нагазва мокрия пясък. Продължава по дълъг понтонен мост. Изненадващо чува силен шум от въртене на роторни перки. Не спира да тича, съзира предрешения като полицай преследвач между дърветата на брега. От спасителния хеликоптер се спуска мъж в оранжеви дрехи, приземява се в най-отдалечената част на моста, водата около него клокочи на зигзагообразни кръгове. Пенелопе тича към него по хлъзгавата повърхност, той й вика как да застане, закачва й спасителния колан и прави знак на пилота. Заедно се отделят от моста, политат ниско над водата, поемат нагоре и настрани. Последното, което Пенелопе вижда на брега, преди той да се скрие зад смърчовата гора, е, че преследвачът е клекнал на коляно. Черната раница лежи до него. С решителни движения сглобява някакво оръжие. После го загубва от поглед. Вижда само скупчените зелени дървета. Водната повърхност се бунтува под нея. Изведнъж чува гръм и нещо изпращява над нея. Стоманеното въже силно се разклаща и мъжът зад нея вика нещо на пилота. Рязко се накланят на една страна, хеликоптерът прави остър завой и Пенелопе разбира какво се е случило. Осъзнава, че преследвачът е застрелял пилота от брега. Без много да мисли, освобождава застопоряващия елемент на закопчалката на колана, отваря ключалката, отпуска ремъците и пада. Полита надолу, докато хеликоптерът загубва височина, накланя се настрани и започва да се превърта. Въжето с висящия спасител се увива около перките. Шумът е оглушителен, когато огромните перки се откъсват от оста, се чува двукратен гръм. Пенелопе лети двайсетина метра и потъва дълбоко в студената вода, преди да започне да изплува.

Рита с крака, подава се на повърхността, напълва дробовете си с въздух, оглежда се и започва да се отдалечава от острова в открито море.

57.
Буря

Юна Лина и Сага Бауер напускат „Силенция Дифенс“ след кратката среща с директора Понтус Салман.

Гласяха му капан, а той ги изненада, като веднага се разпозна на снимката и разясни обстоятелствата. Снимката била направена през пролетта на 2008 година в концертна зала във Франкфурт.

Понтус Салман поясни, че някой бил снимал по време на преговорите за изпращане на боеприпаси в Судан. Сделката била в доста напреднала фаза, когато случилото се през лятото на 2009 година я направило невъзможна. Салман сякаш предполагаше, че и Юна, и Сага разбират за какво говори.

Разказа, че суданската среща била единствена и че всички възможности за продължаване на преговорите били изключени.

— Разбра ли за какво говореше Салман? — пита Юна. — Какво се е случило през лятото на 2009 година?

Още преди да завият по шосе Нюнесвеген, Сага Бауер вади телефона си и се обажда на Саймън Лоурънс от разузнаването.

— Предполагам, че не се обаждаш, за да ме поканиш на среща — бавно казва Саймън.

— На бюрото си имаш карта на Африка на север от Сахара и вероятно знаеш какво се е случило в Судан през 2009 година.

— За какво намекваш?

— По някаква причина оттогава Швеция не може да изнася оръжие за Судан.

— Не четеш ли вестници?

— Чета — отвръща тя тихо.

— През юли 2009 година Международният наказателен съд в Хага издава заповед за арест на суданския президент Омар ал Башир.

— На президента?

— Да.

— Сериозна работа.

— Обвинението касае преките заповеди на президента за грабежи, изнасилвания, принудителни премествания, изтезания, убийства и изтребление на три етнически групи в Дарфур.

— Разбирам — казва Сага.

Преди да приключат разговора, Саймън Лоурънс й изнася кратка лекция за ситуацията в Судан.

— Какво е станало? — пита Юна.

— Международният наказателен съд в Хага издал заповед за арест на президента Ал Башир — казва тя и задържа погледа си върху него.

— Не знаех — отвръща той.

— ООН налага оръжейно ембарго на Джанджавид и други въоръжени групи в Дарфур през 2004 година.

Карат на север по Нюнесвеген. Лятното небе притъмнява и се снижава.

— Продължавай — казва Юна.

— Президентът Ал Башир през цялото време отрича връзката си с милицията — разказва тя. — И след ембаргото на ООН е бил разрешен само директният износ за суданското правителство.

— Точно защото не е имало връзка с милицията в Дарфур.

— Правилно — потвърждава Сага. — През 2005 година се подписва пълно споразумение за мир, Найвашкото споразумение, довело до края на най-дългата гражданска война в Африка. След него нямало никакви принципни пречки за износ на шведско оръжие за суданската армия. Затова ролята на Карл Палмкруна била да прецени дали това е уместно от гледна точка на сигурността.

— Но Международният наказателен съд е преценил, разбира се, друго — дрезгаво казва Юна.

— Да, така е… видели са пряка връзка между президента и въоръжената милиция и настояли за арестуването му за изнасилвания, изтезания и геноцид.

— Какво се случва след това?

— Този април имаше избори и Ал Башир си остана президент, а Судан, естествено, няма намерение да изпълни заповедта за арест. Но днес, разбира се, е изключено да се изнася оръжие за Судан и да се сключват сделки с Омар ал Башир и Агате ал Хайи.

— Точно както посочи Понтус Салман — пояснява Юна.

— Затова са прекратили сделката.

— Трябва да открием Пенелопе Фернандес — казва Юна, когато първите капки дъжд удрят по предното стъкло на колата.

Застига ги ужасна буря и видимостта силно се влошава. Вали проливно, гръмотевици раздират въздуха над покрива на колата. Юна е принуден да намали скоростта до петдесет километра в час. Става съвсем тъмно, но от време на време на небето проблясват отдалечени светкавици. Чистачките се движат с бясна скорост.

Телефонът на Юна иззвънява. Петер Неслунд, прекият му шеф, с тревожен глас съобщава, че Пенелопе Фернандес се е обадила в полицията преди двайсет минута.

— Защо не знам нищо?

— Побързах да изпратя морската полиция, вече са на път. Поисках и хеликоптер от спасителната служба, който да ги докара бързо.

— Добре, Петер — казва Юна, докато Сага го гледа въпросително.

— Знам, че нямаш търпение да разпиташ Пенелопе Фернандес и Бьорн Алмскуг.

— Така е — отвръща Юна.

— Ще ти се обадя, щом разбера какво е състоянието им.

— Благодаря.

— Колегите от морската полиция трябва да пристигнат на остров Шюмендьо само след… Чакай, нещо се е случило, можеш ли да почакаш секунда?

Петер оставя телефона, Юна го чува да говори с някого. Гласът му звучи все по-ядосано, докато накрая, преди да вземе телефона, той изкрещява: „Опитай пак и пак“.

— Трябва да свършвам — казва сърдито.

— Какво се е случило? — пита Юна.

Изтрещява гръмотевица, заглъхвайки в далечината.

— Не можем да се свържем с колегите от лодката, не отговарят. Проклетият му Ланс сигурно е съгледал нещо, което трябва да разгледа.

— Петер — казва Юна рязко. — Чуй ме, трябва да реагираш изключително бързо. Мисля, че лодката е отвлечена и че…

— Хайде сега…

— Млъкни и слушай — прекъсва го Юна. — Вероятно колегите ни от морската полиция са вече мъртви. Имаш няколко минути да сформираш екип и да поемеш отговорността за оперативното ръководство: минута по минута. Говори с Националната комуникационна централа по единия телефон и с Бенгт Улуфсон по другия, опитай се да намериш двама патрули от спецчастите и поискай подкрепление с хеликоптер 14 от най-близката флотилия.

58.
Наследникът

Над Стокхолм се вихри буря, тътнат гръмотевици, светкавици озаряват небето и завалява порой. Дъждът трополи по прозорците на просторния апартамент на Карл Палмкруна. Томи Куфоед и Натан Полок продължават прекъснатото техническо разследване.

Смрачава се силно и те са принудени да запалят лампите.

В единия от високите гардероби в дрешника на Палмкруна, под редица сиви, сини и черни костюми Полок открива лъскава кожена папка.

— Томи — провиква се той.

Куфоед влиза прегърбен и намръщен.

— Какво има?

Натан Полок леко почуква по кожената папка с ръката си, облечена в ръкавица.

— Мисля, че открих нещо — съобщава той.

Отиват към дълбоката ниша на прозореца, Полок отваря внимателно закопчалката и разгръща папката.

— Продължавай — шепне Куфоед.

Полок отмята внимателно тънката корица с краткия надпис: „Последната воля на Карл Палмкруна“.

Четат притихнали. Документът е с дата първи март отпреди три години. Палмкруна е завещал цялото си имущество на един-единствен човек: Стефан Бергквист.

— Кой, по дяволите, е Стефан Бергквист? — пита Куфоед, след като приключват с четеното. — Палмкруна не е имал роднини, нито приятели, доколкото разбирам, нямал е никого.

— Стефан Бергквист живее във Вестерос… при оформянето на този документ — казва Полок. — На улица „Решюлгатан“ 11…

Полок млъква и вдига поглед:

— Дете е. Според ЕГН-то е само на шестнайсет.

Завещанието е изготвено от адвоката на Палмкруна от „Виселгрийн и синове“. Полок прелиства обновеното приложение, уточняващо активите на Палмкруна. Касае се за четири пенсионни фонда, дадени под аренда гори, само два хектара, парцелирана ферма в провинция Сьормланд, дадена под дългосрочен наем преди десет години, и скъпия апартамент на „Гревгатан“ 2. Но сякаш най-големият актив е банковата му сметка в Стандарт Чартърд Банк в Джърси, съдържаща девет милиона евро.

— Изглежда Стефан се е замогнал — казва Полок.

— Да.

— Но защо?

Томи свива рамене:

— Някои завещават всичко, което имат, на кучето си или на фитнес треньора си.

— Ще му се обадя.

— На момчето?

— Какво да правим иначе?

Натан Полок изважда телефона си, набира номер, моли да го свържат със Стефан Бергквист от „Решюлгатан“ 11 във Вестерос, узнава, че на този адрес отговаря Сив Бергквист и се замисля, че това сигурно е майка му. Натан поглежда навън към проливния дъжд и преливащите улуци.

— Сив Бергквист — отговаря жена с дрезгав глас.

— Казвам се Натан Полок и съм полицейски комисар… вие ли сте майката на Стефан Бергквист?

— Да — шепне тя.

— Мога ли да говоря с него?

— Какво?

— Няма защо да се безпокоите, трябва само да попитам нещо…

— Върви по дяволите — разкрещява се тя и прекъсва разговора.

Полок звъни отново, но никой не отговаря. Гледа надолу към мократа улица и избира същия номер.

— Мике — отвръща мъж с предпазлив глас.

— Казвам се Натан Полок и съм…

— Какво, мамка му, искаш?

Натан чува жената да плаче, казва нещо на мъжа и той отговаря, че сам ще се справи.

— Не — казва тя. — Аз ще го направя…

Чуват се стъпки по пода.

— Ало — тихо казва жената.

— Наистина трябва да…

— Стефан е мъртъв — прекъсва го остро тя. — Защо постъпвате така, защо се обаждате и казвате, че трябва да говорите с него, не издържам повече…

Тя плаче, нещо пада на пода и се счупва.

— Извинете — казва Полок. — Не знаех…

— Не издържам — плаче жената. — Не издържам повече.

Чуват се стъпки по пода, мъжът взима телефона.

— Достатъчно — казва той.

— Почакайте — бърза Полок. — Можете ли да ми кажете какво се е случило? Важно е…

Томи Куфоед напрегнат наблюдава как Натан, докато слуша някого в слушалката, пребледнява и приглажда посребрената си конска опашка.

59.
Когато животът добива смисъл

В коридора на полицията са се струпали много полицаи. Атмосферата е изнервяща. Всички нетърпеливо очакват новини. Първо свързочната централа губи контакт с лодката на морската полиция, после изчезва и радиовръзката със спасителния хеликоптер.

Юна седи в стаята си горе в отделението и чете картичката, изпратена му от Диса от конференцията на остров Готланд. „Прилагам и любовно писмо от тайна обожателка. Прегръдка, Диса.“ Досеща се, че дълго е търсила картичката, която със сигурност да го накара да изтръпне. Стисва зъби и поглежда изображението. Надпис „Секс на плажа“ с печатни букви над снимка на бял пудел със слънчеви очила и розови бански. Кучето седи на шезлонг с червено питие във висока чаша до себе си.

Някой почуква на вратата и усмивката на Юна изчезва, когато среща сериозното лице на Натан Полок.

— Карл Палмкруна е завещал всичко на сина си — започва криминалистът.

— Не мислех, че има роднини.

— Синът е мъртъв, бил е само на шестнайсет, явно нещастен случай от вчера.

— От вчера? — повтаря Юна.

— Стефан Бергквист е надживял Карл Палмкруна с три дни — обяснява Натан.

— Какво се е случило?

— Не разбрах точно, нещо с мотора му — казва Полок. — Поисках да получа предварителния доклад…

— Какво знаеш?

Върлинестият мъж с посребрената конска опашка сяда на стола.

— Няколко пъти разговарях с майката Сив Бергквист и приятеля й Мике Юхансон… и разбрах, че Сив е замествала секретарката на Палмкруна, когато той работел в Четвърта военноморска флотилия. Имали кратка връзка. Тя забременяла. Когато му разказала, той й предложил аборт. Сив се върнала във Вестерос, родила детето и никога не е казвала кой е бащата.

— Стефан знаел ли е, че баща му е Карл Палмкруна?

Натан поклаща глава и мисли за думите на майката: „Казах му, че баща му е мъртъв, че е умрял, преди моята сладка пчеличка да се роди“.

На вратата отново се почуква, влиза Аня Ларшон и оставя доклада на бюрото, още топъл от разпечатването.

— Нещастен случай — казва тя без по-нататъшни обяснения и напуска стаята.

Юна взима пластмасовата папка и прочита заключението от началната техническа експертиза. Поради високата температура причината за смъртта не била въглеродно отравяне, а пряка последица от изгарянията. Преди момчето да издъхне, кожата му се нацепила на дълбоки резки като от нож, а после цялата мускулатура се спекла. Топлината предизвикала фрактури на черепа и дългите кости. Патологът констатирал хематом, натрупване на кръв между черепа и твърдата мозъчна обвивка, причинен от кипенето на кръвта.

— Ужасно — смотолевя Юна.

Разследването на пожара било затруднено от факта, че нищо не е останало от бараката, в която били открити останките на Стефан Бергквист. Само тлеещо легло от пепел, черни метални части и назъбени остатъци от овъглено, изкривено тяло пред нещо, което е служило за врата.

Предварителната версия на полицията се базира най-вече на казаното от единствения свидетел: машиниста, съобщил на пожарната. Той видял горящия мотоциклет да лежи като вклинен пред бараката. Общо взето, резултатите показвали, че шестнайсетгодишният Стефан Бергквист се намирал в стария строителен фургон, когато мотоциклетът му случайно се преобърнал така, че блокирал вратата. Капачката на резервоара била отворена, а бензинът — изтекъл. Не се знае какво го е възпламенило, но вероятно се касаело за цигара.

— Палмкруна умира — бавно казва Полок. — Оставя цялото богатство на сина си, три дни по-късно умира и той.

— При майката ли отива наследството? — пита Юна.

— Да.

И двамата млъкват, чуват бавни, провлачени стъпки по коридора, преди Томи Куфоед да влезе в стаята на Юна.

— Отворих сейфа на Палмкруна — мрачно казва той. — Нямаше нищо друго, освен това.

Държи красива книга с кожена подвързия.

— Какво е това? — пита Полок.

— Разказ за един живот. Нещо типично за социалната му класа.

— Дневник ли имаш предвид?

Куфоед свива рамене.

— По-скоро непретенциозни спомени, не предназначени за публикуване. Написани фактически само за да добавят още една част към родовата история. И то на ръка… Започва с родословно дърво, кариерата на баща му, после само скучно изброява — училище, изпити, казарма и професионално развитие… Прави няколко неуспешни инвестиции и доста бързо влошава финансовото си състояние, продава земя и имоти. Всичко е описано доста суховато…

— А синът?

— Връзката със Сив Бергквист е представена накратко като злополучна — отговаря Томи Куфоед и си поема дълбоко дъх. — Но скоро след края й започва да споменава Стефан в мемоарите си и през последните осем години не пише за нищо друго, освен за сина си. Следи живота на момчето от разстояние, знае в кое училище учи, какви интереси има, с какви приятели общува. На няколко пъти споменава, че завещанието трябва да се промени. Изглежда спестява всичките си пари за сина си. Най-накрая пише само как възнамерява да го потърси, веднага щом стане на осемнайсет. Как се надява синът му да му прости и да се опознаят, след всичките тези години. Това е единственото, за което мисли… А ето че неочаквано и двамата са мъртви.

— Какъв кошмар — промърморва Полок.

— Какво каза? — пита Юна и вдига поглед.

— Нищо, мислех си, че това е като кошмар — отвръща Полок учуден. — Правил е всичко за бъдещето на сина си, а синът го надживял само с три дни, дори без да знае кой е баща му.

60.
Още малко време

Бевърли вече лежи в леглото му, когато Аксел влиза в спалнята. Предишната нощ беше спал само два часа и се чувства замаян от умора.

— Колко време ще му трябва на Еверт, за да стигне дотук? — пита тя със звънливия си глас.

— Баща ти, имаш предвид? Може би шест часа.

Тя става от леглото и се запътва към вратата.

— Какво ще правиш? — пита Аксел.

— Мисля си, че може би е в колата и ме чака.

— Знаеш, че няма да пътува до Стокхолм — казва Аксел.

— Искам само да погледна през прозореца, за всеки случай.

— Можем да му се обадим, искаш ли?

— Вече се опитах.

Той протяга ръка и лекичко я плясва по бузата, тя сяда отново на леглото.

— Изморен ли си? — пита.

— Чувствам се почти като болен.

— Искаш ли да спим заедно?

— Да, мила.

— Мисля, че татко ще пожелае да говори с мен утре — казва тя тихо.

Аксел кимва:

— Всичко ще бъде наред утре.

Големите й блестящи очи я правят да изглежда по-млада от всякога.

— Хайде, лягай — казва тя. — Лягай да поспиш, Аксел.

Примигва уморен и я вижда да се намества на своята половина от леглото. Нощницата й мирише на чист памук. Доплаква му се, когато ляга зад нея. Иска да й каже, че смята да намери психолог, който да й помогне да излезе от това състояние и да се почувства по-добре.

Хваща делово едната й ръка, другата си ръка слага на корема й и я чува да ридае, когато я придърпва към себе си. Притиска лице и диша в тила й, държи я здраво. В миг усеща как учестеното й дишане се успокоява. Лежат, без да помръднат, стоплят се и се изпотяват, но той не я пуска.

На сутринта Аксел става рано с болки в мускулите. Спал е само четири часа. Застава до прозореца и се вглежда в тъмните цветове на люляка.

Все още се чувства премръзнал и изморен, когато пристига на новото си работно място. Вчера без малко да подпише договора на един мъртвец. Щеше да заложи честта си в ръцете на един самоубиец, да се довери на преценката му и да пренебрегне своята.

Чувства облекчение от решението си да изчака, но същевременно си мисли, че е постъпил малко глупаво, като нарисува онова човече.

Знае, че в най-близките дни трябва да одобри износа на боеприпаси за Кения. Отваря папката с документите и започва да чете за търговския обмен на Швеция в района.

Час по-късно някой отваря вратата на кабинета на Аксел Рисен, влиза Йорген Грюнлихт, придърпва един стол до бюрото и сяда. Отваря папката, изважда договора, прелиства, стига до реда за подпис и среща погледа на Аксел.

— Здравей — казва Аксел.

Йорген Грюнлихт не може да удържи усмивката си, защото нарисуваното човече с щръкнала коса всъщност прилича на Аксел Рисен и си мисли, че в балончето от устата му е написано „Здравей!“.

— Здравей — казва Йорген.

— Доста си подранил — отбелязва Аксел.

— Разбирам защо си го нарисувал, нямах намерение да те препирам, макар че наистина е доста спешно — продължава Йорген. — Търговският министър отново ме смъмри, „Силенция Дифенс“ звънят по няколко пъти на ден. Но аз те разбирам, трябва да знаеш. Още си нов… и искаш да изпипаш нещата.

— Да.

— Това без съмнение е добре — не спира той. — Но знаеш, че можеш да прехвърлиш сделката на правителството, ако се чувстваш несигурен.

— Не се чувствам несигурен — отвръща Аксел. — Просто не съм готов, нищо повече.

— Защото… от тяхна гледна точка е отнело безумно много време.

— Загърбил съм всички останали задачи, мога да кажа, че досега всичко изглежда много добре — отговаря Аксел. — Не смятам да съветвам „Силенция Дифенс“ да не товари кораба, но не съм готов.

— Ще предам на всички, че си положително настроен.

— Направи го, имам предвид, ако не открия нещо извънредно…

— Няма да откриеш, аз самият съм прегледал документите.

— Добре — казва Аксел дружелюбно.

— Няма да ти преча повече — добавя Йорген и става от стола. — Кога мислиш, че ще си готов с преценката?

Аксел поглежда още веднъж материала.

— До няколко дни, защото може да ми се наложи да си набавя собствена информация за Кения.

— Естествено — усмихва се Йорген Грюнлихт и напуска стаята.

61.
Това, за което винаги мисли

Още в десет Аксел си тръгва от Инспектората, за да работи вкъщи. Взима със себе си всички документи, свързани с разрешението за износ. Студено му е и е гладен, стига до грандхотела и поръчва късна закуска за двама. Прибира се и занася храната в кухнята. Бевърли седи до кухненската маса и разгръща някакво булчинско списание.

— Гладна ли си? — пита той.

— Не знам дали искам да бъда в бяло, когато се омъжвам — казва Бевърли. — Може би в светлорозово…

— Аз харесвам бяло — промърморва той.

Аксел подрежда подноса и двамата се качват в салона, в ъгъла в стил рококо до високите прозорци, където стои осмоъгълна маса от XVIII век. Плотът свидетелства за увлечението по инкрустации по онова време. Изобразени са дърво с пауни и жена, която свири на китайска цитра.

Аксел сервира в семейния порцеланов сервиз със сребърен герб, със сиви ленени салфетки и масивни винени чаши. Налива кока-кола в чашата на Бевърли и минерална вода с резенчета зелен лимон в своята.

Шията на Бевърли е крехка, брадичката изящна и красива. Едва наболата й коса подчертава меко заоблената задна част на главата й. Тя изпразва чашата и се протяга лениво. Красив детински жест. Той си мисли, че ще прави същото движение и като зряла жена, дори и като възрастна.

— Разкажи ми отново за музиката — моли тя.

— Докъде бяхме стигнали? — пита Аксел и насочва дистанционното към стереото.

От тонколоните се разнася надменно чувствената интерпретация на Александър Малтер[1] на „Алина“ от Арво Перт[2]. Аксел поглежда към чашата, в която играят балончетата в минералната вода, и изпитва неистово желание отново да започне да пие, да има бутилка шампанско към аспержите, преди да изпие хапчетата си за сън.

Налива й кока-кола. Тя вдига поглед и тихо благодари. Той се взира в големите й черни очи и не забелязва как пяната в чашата прелива, преди напитката да е потекла по масата. Целият китайски мотив потъмнява, сякаш слънцето се скрива зад облак, а под локвичката влага паркът с птиците заблестява.

Става и вижда отражението на Бевърли в прозореца, линията на брадичката й и изведнъж осъзнава, че тя прилича на Грета.

Странно, че го забелязва едва сега.

Иска просто да се обърне и да избяга, да напусне къщата, но си налага да вземе кърпа за подсушаване, преди сърцето му да си върне спокойния ритъм.

Лицата им съвсем не си приличат, но в много отношения Бевърли напомня за Грета.

Спира се и прокарва трепереща ръка по устата си.

Мисли за Грета всеки ден, опитва се да не мисли за нея всеки ден.

Седмицата до финала на конкурса го преследва.

Трийсет и четири години оттогава, но всичко в живота му е мрачно, беше толкова млад, само на седемнайсет, когато захвърли в миналото доста неща.

[1] Пианист. — Бел.прев. ↑

[2] Естонски композитор. — Бел.прев. ↑

62.
Сладкият сън

Конкурсът „Юхан Фредерик Бервалд“ за млади цигулари беше без съмнение най-престижният в Северна Европа. Беше дал старт на много световноизвестни виртуози и ги постави направо под силната заслепяваща светлина на прожекторите. До финала бяха стигнали само трима солисти. В шест кръга все по-малко и по-малко състезатели свиреха пред закритото жури, но финалът предстоеше на следващия ден пред публика в „Концертната зала“[1] заедно с излъчван по телевизията концерт, дирижиран от Херберт Блумстед[2].

В музикалните кръгове беше сензация, че двама от финалистите: Аксел Рисен и Грета Стиернлуд, учеха в Кралската музикална академия в Стокхолм. Третият беше Широ Сасаки от Япония.

За Алис Рисен, професионален музикант без особена кариера, успехите на сина й Аксел бяха огромен триумф. И особено сега, след като бе получила редица предупреждения от ректора на академията, че Аксел понякога с дни отсъства от лекции, че е разсеян и небрежен.

След като стигнаха до третия кръг, Аксел и Грета получиха разрешение да отсъстват от академията, за да посветят времето си на репетиции. Опознаха се от началото на конкурса, радваха се взаимно на успехите си и преди финала започнаха да се срещат в дома на Аксел, за да се подкрепят.

Последният кръг включваше произведение, избрано от самия цигулар или с помощта на преподавателя му.

Аксел и по-малкият му брат Роберт обитаваха седемте най-горни стаи в голямата къща в Леркстаден. По принцип той никога не репетираше на инструмента си, но обичаше да свири, да учи нови произведения, да опитва тонове, нечути досега; понякога стоеше до късно през нощта, свиреше на цигулката си и изследваше особеностите й, докато върховете на пръстите му не пламваха.

Оставаше само ден. Утре Аксел и Грета щяха да свирят на финала в „Концертната зала“. Аксел седеше и гледаше обвивките на дългосвирещите плочи, които лежаха разпръснати на пода пред грамофона му. Три плочи на Дейвид Боуи: Space Oddity, Alladin Sane и Hunky Dory.

Майка му почуква на вратата и влиза с бутилка кока-кола и две чаши с парченца лед и резенчета лимон. Аксел благодари малко учуден, поема подноса и го слага на масичката за кафе.

— Мислех, че репетирате — казва Алис и се оглежда.

— Грета трябваше да се прибере вкъщи за обяд.

— Но ти можеш да продължаваш, докато тя се върне.

— Ще я почакам.

— Знаеш, че утре е финалът — казва Алис и сяда до сина си. — Аз репетирам най-малко осем часа на ден, понякога работя дори десет.

— Та аз дори не стоя толкова време буден — шегува се Аксел.

— Аксел, ти си надарен.

— Откъде знаеш?

— Знам. Но това не е достатъчно, за никого — добавя тя.

— Мамо, репетирам като луд — излъгва той.

— Посвири ми — моли го тя.

— Не — категорично отказва той.

— Разбирам, че не искаш майка ти да ти бъде учител, но можеш да ми позволиш да ти помогна точно в този момент — продължава Алис търпеливо. — Всъщност последно съм те слушала преди две години, на един коледен концерт, никой не разбра какво свиреше…

— Cracked Actor на Боуи.

— Незряло… но доста впечатляващо за петнайсетгодишен — признава тя и протяга ръка, за да го потупа ободряващо. — Но утре…

Аксел се отдръпва.

— Не ме мъмри.

— Ще ми кажеш ли какво си си избрал?

— Класика — отвръща той с широка усмивка.

— Слава богу.

Той свива рамене, без да я поглежда. Когато чува входния звънец, изтичва от стаята и се втурва надолу по стълбите.

Започва да се смрачава, но снегът пръска мека светлина, къщата е обвита в мрак, който не се сгъстява. Грета стои на стълбището с барета и палто. Раираният шал е увит около врата й. Бузите й греят, почервенели от студа, а стелещата се по раменете й коса е обсипана със снежинки. Тя слага калъфа на цигулката върху шкафа в коридора, внимателно окачва палтото си, събува черните ботуши и изважда ниските си обувки от чантата.

Алис Рисен слиза отгоре и я поздравява, лицето й пламти от радост:

— Хубаво е, че си помагате и репетирате заедно — казва тя. — Трябва да си строга с Аксел, иначе той само мързелува.

— Забелязах — засмива се Грета.

Грета Стиернлуд беше дъщеря на индустриалец, притежаващ значителни дялови участия във фирми като „Сааб Скания“ и банки като „Еншилда банкен“. Беше израснала само с баща си — родителите й се бяха развели в най-ранното й детство и оттогава нито веднъж не бе виждала майка си. Много рано, може би още преди да се роди, баща й беше решил, че ще стане цигуларка.

Когато се качват в стаята на Аксел, Грета се приближава до рояла. Лъскавата й къдрава коса е пръсната по раменете. Облечена е в бяла блуза и карирана пола, с тъмносин пуловер без ръкави и раиран чорапогащник.

Тя изважда цигулката, намества подбрадника, изтрива с памучна кърпа колофона, наслоил се по струните, затяга лъка и поставя нотите на щима. Набързо проверява дали не се е разстроила от студа и промените на влажността.

После започва да репетира. Свири, както винаги, с полузатворени очи и вглъбен поглед. Дългите мигли хвърлят трептящи сенки върху поруменялото й лице. Аксел знае добре какво свири: първа цигулка от петнайсетия струнен квартет на Бетховен. Сериозна и задълбочена тема.

Слуша, усмихва се и мисли, че Грета има усет към музиката, прямотата в тълкуванията й го изпълва с уважение.

— Чудесно — казва той, когато тя свършва.

Сменя партитурата и духа на прималелите си пръсти.

— Въпреки че не мога да реша… знаеш, татко е проучил какво би трябвало да свиря, казва да свиря Тартини, соната за цигулка в сол минор.

Мълком гледа нотите, следи ги с поглед, брои шестнайсетините и запомня сложното легато.

— Но аз се чувствам несигурна…

— Може ли да чуя? — пита Аксел.

— Звучи ужасно — казва тя и се изчервява.

Изсвирва последната част с напрегнато изражение, красиво и печално, но към края, когато най-високите тонове трябва да звучат като бушуващ огън, изгубва темпото.

— Да му се не види — шепне тя и пъхва цигулката под мишница. — Наваксах, работих като животно, но трябва да се старая повече с шестнайсетините и триолите, които…

— На мен пък ми хареса динамиката, сякаш накланяш голямо огледало…

— Свирих грешно — прекъсва го тя и се изчервява още по-силно. — Извинявай, просто се опитваш да бъдеш любезен, знам, но не бива, трябва да свиря вярно. Чиста лудост е, че последната вечер не мога да реша дали да предпочета лесното, или да заложа на трудното.

— Можеш и двете, така че…

— Не, не мога, би било рисковано — казва тя. — Но ми дай няколко часа, три часа, и може би за утре ще се осмеля да избера Тартини.

— Не можеш да го направиш само защото баща ти мисли така.

— Въпреки че той е прав.

— Не — отрича Аксел и внимателно свива един джойнт.

— Мога лесното — продължава тя. — Но едва ли е подходящо, зависи какво ще изберете ти и японецът.

— Не бива да разсъждаваш.

— А как? Не съм те видяла да репетираш нито веднъж. Поне решил ли си какво ще свириш?

— Равел — отвръща той.

— Равел? Без да репетираш? — Тя се засмива. — Сериозно ли? — пита тя.

— „Циганката“ на Равел — само това.

— Аксел, извинявай, но изборът ти е налудничав, знаеш, че е прекалено сложно, бързо и предизвикателно…

— Искам да свиря като Перлман, но без да бързам… защото всъщност не е бързо.

— Аксел, ужасно бързо е — усмихва се тя.

— Да, за подгонения заек… но за вълка е прекалено бавно.

Тя му хвърля уморен поглед.

— Къде си чел това?

— Приписва се на Паганини.

— Така ли, значи ми остава да се притеснявам само от японския ми противник — казва тя и вдига цигулката на рамото си. — Ти не репетираш, Аксел, не можеш да свириш „Циганката“ на Равел.

— Не е толкова трудно, колкото всички казват — отвръща той и запалва джойнта.

— Не е — усмихва се тя и отново започва да свири.

Спира след миг и го поглежда сериозно.

— Равел ли ще свириш?

— Да.

Вече не се усмихва.

— Нима ме лъжеш, нима си го репетирал четири години или за какво става дума?

— Реших сега, точно когато ме попита.

— Как може да си толкова глупав? — разсмива се отново тя.

— Не ми пука дали ще съм последен — казва той и ляга на дивана.

— А на мен ми пука — категорична е тя.

— Знам, но ще имаш още шансове.

— Не и аз.

Отново започва да свири трудния Тартини, получава се по-добре, но въпреки това прекъсва, изсвирва сложната партия още веднъж, после потретва.

Аксел ръкопляска, слага плочата на Дейвид Боуи The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars на грамофона и плъзва игличката върху нея. Ляга, затваря очи и тананика песента.

Ziggy really sang, screwed up eyes and screwed down hairdo.

Like some cat from Japan, he could lick’em by smiling.

He could leave’em to hang.

Грета се колебае, оставя цигулката, приближава се до него и поема джойнта от ръката му. Дръпва няколко пъти, закашля се и му го връща.

— Може ли да си толкова глупав? — пита тя и неочаквано го погалва по устните.

Навежда се и се опитва да го целуне по устата, но се спъва и залита и го целува по бузата, прошепва „извинявай“ и го целува отново. Продължават да се целуват, внимателно и жадно.

Той съблича пуловера й, косата й пращи от статичното електричество. Тя го отблъсва, когато докосва бузата й, и той бързо отдръпва ръката си. Усмихват се нервно един на друг и пак се целуват. Той разкопчава копчетата на бялата й изгладена блуза и усеща малките й гърди под семплия сутиен. Тя му помага да си свали тениската. Дългата й виеща се коса мирише на сняг и зима, но тялото й е топло като току-що изпечен хляб.

Преместват се в спалнята и потъват в леглото му. С треперещи ръце тя разкопчава подплатената си пола и задържа бикините, за да не се изхлузят с дебелия, раиран чорапогащник.

— Какво? — шепне той. — Искаш да спрем ли?

— Не знам, ти искаш ли?

— Не — усмихва се той.

— Просто съм малко нервна — откровена е тя.

— Въпреки че си по-голяма от мен.

— Точно заради това, ти си само на седемнайсет, малко неприлично е — усмихва се тя.

Сърцето на Аксел ще да изскочи, когато сваля бикините й. Тя лежи, без да помръдва, докато той целува корема й, малките гърди, шията, брадичката, устните. Тя разтваря внимателно крака, той ляга върху нея и чувства как бедрата й се притискат към неговите. Бузите му съвсем пламват, когато прониква в нея. Тя го придърпва към себе си, гали врата и гърба му, и въздиша всеки път, докато потъва в нея.

Тънък слой топла пот е избил между голите им тела, когато най-сетне задъхани се успокояват. Лежат вкопчени един в друг със затворени очи и скоро заспиват.

[1] Залата, в която на тържествена церемония се връчват Нобеловите награди в Стокхолм на 10 декември всяка година. — Бел.прев. ↑

[2] Шведски диригент. — Бел.прев. ↑

63.
Конкурсът „Юхан Фредрик Бервалд“

Когато Аксел се събуди в деня, в който загуби всичко, навън беше светло. С Грета не бяха дръпнали завесите, бяха заспали заедно в леглото, прегърнати, изтощени и щастливи.

Аксел стана, погледна Грета, която спеше с напълно спокойно лице, увита в дебелия юрган. Тръгна към вратата, спря пред огледалото и за миг разгледа голото си, седемнайсетгодишно тяло, преди да продължи към музикалната стая. Внимателно затвори вратата към спалнята, приближи се до рояла и извади цигулката си от калъфа. Сложи я на рамото си, застана до прозореца и погледна навън в зимната утрин, снега, навят от покрива, стелещ се на дълги талази, и започна да свири по памет „Циганката“ на Морис Равел.

Рапсодията започваше с тъжна циганска мелодия, бавна и наситена, но после темпото се покачваше. Мелодията създаваше все по-бързо ехо от само себе си като искрящи, кратки като секунди спомени от една лятна нощ.

Свърши невероятно бързо.

Свиреше от щастие, без да мисли, остави пръстите си да танцуват, да плуват с пенливия, бълбукащ поток.

Аксел започна да се усмихва на себе си, когато се сети за картината в салона на дядо си. Твърдеше, че е най-ярката версия на „Водния дух“ на Ернст Йозефсон[1]. Като дете харесваше преданията за това свръхестествено същество, което примамваше хората да се давят с прекрасното си свирене на цигулка.

Мислеше, че в този момент прилича на Водния дух, на голия младеж, които стои във водата и свири. Голямата разлика между него и съществото от картината на Йозефсон е, че Аксел беше щастлив.

Лъкът галеше струните, местеше се със спираща дъха скорост. Не го тревожеше, че тетивата се разхлабва и увисва.

„Така трябва да се свири Равел, мислеше си той. Трябва да се свири жизнерадостно, не екзотично. Равел е жизнерадостен, млад композитор.“

Изчака резонанса от заключителните тонове да отзвучи в цигулката, да изчезне като ефирния сняг на покрива отвън. Свали лъка, готов да се поклони на зимата, когато усети движение зад себе си.

Обърна се и видя Грета да стои на вратата. Държеше юргана пред себе си и го гледаше със странни, тъмни очи.

Обзе го безпокойство, като видя колко сериозно е лицето й.

— Какво има?

Без да отговори, едва преглътна. Едри сълзи се търколиха по бузите й.

— Грета, какво има? — повтори той.

— Каза, че не си репетирал — промълви тя едва чуто.

— Не, аз… аз — заекваше той. — Нали ти казах, че с лекота уча нови неща.

— Поздравления.

— Не е каквото си мислиш.

Тя поклати глава.

— Не разбирам, как може да съм толкова глупава — каза тя.

Той остави цигулката и лъка, но тя се върна в спалнята и затвори вратата след себе си. Аксел обу дънките си и почука на вратата.

— Грета? Може ли да вляза?

Тя не отговори. Обзе го черно, тежко безпокойство. След миг тя излезе, напълно облечена. Без да го поглежда, се приближи до рояла, прибра цигулката си и го остави сам.

„Концертната зала“ беше пълна. Грета беше първа. Не го погледна и не го поздрави, когато пристигна. Беше облечена в тъмносиня кадифена рокля и носеше семпло колие със сърце.

Аксел седеше в гримьорната и чакаше с полузатворени очи. Беше съвсем тихо. Чуваше се само лекото свистене зад прашната пластмасова решетка на отдушника. По-малкият му брат Роберт се приближи до него.

— Няма ли да седнеш до мама? — попита Аксел.

— Прекалено нервен съм… не мога да гледам, когато свириш, предпочитам да седя тук и да чакам.

— Грета започна ли да свири?

— Да, звучи прекрасно.

— Кое е избрала, соната за цигулка на Тартини…

— Не, нещо от Бетховен.

— Добре — измънка Аксел.

Седяха мълчаливи, без да си кажат нищо повече. След миг се почука на вратата. Беше жена, която съобщи, че редът му идва съвсем скоро.

— Успех — каза Роберт.

— Благодаря — отвърна Аксел, взе цигулката и лъка и последва жената по коридора.

Бурни аплодисменти се чуваха от сцената, Аксел зърна за миг Грета и баща й, забързани към гримьорната.

Той мина по пътеката, за да изчака зад паравана до сцената, докато конферансието го представи. След като чу името си, излезе под ослепителната светлина на прожекторите и се усмихна на публиката. Из залата се разнесе шушукане, когато съобщи, че ще изпълни „Циганката“ на Морис Равел.

Постави цигулката на рамото си и вдигна лъка. След което засвири меланхоличното въведение и ускори темпото до невъзможното. Публиката притаи дъх. Самият той чу, че звучи брилянтно, но този път музиката не бълбукаше като вода в поток. Не свиреше щастливо, а като истинския „Воден дух“. С мъчителна, трескава печал. След първите три минути на нощен дъжд от тонове, той започна съзнателно да изпуска някои от тях, да снижава темпото, да свири леко фалшиво, докато напълно спре.

В „Концертната зала“ настъпи тишина.

— Моля да ме извините — прошепна той и слезе от сцената.

Публиката ръкопляскаше учтиво. Майка му се надигна от мястото си, тръгна след него и го спря на изхода.

— Ела тук, момчето ми — каза тя и сложи ръце на раменете му. Погали бузата му, гласът й беше топъл и развълнуван, когато промълви: — Беше невероятно, най-добрата интерпретация, която някога съм чувала.

— Съжалявам, мамо.

— Не — отвърна тя, обърна се и напусна голямата концертна зала.

По пътя към гримьорната го спря прочутият диригент Херберт Блумстед.

— Звучеше много добре, преди да започнеш да се преструваш, че свириш грешно — каза той с приглушен глас.

Домът тънеше в тишина, когато се прибра. Беше късно. Качи се до мансардата, прекоси музикалната стая, влезе в спалнята и затвори вратата. Музиката все още звучеше в главата му. Чуваше как изпуска няколко тона, как неочаквано снижава темпото. И после музиката спря.

Легна на леглото и заспа до калъфа с цигулката.

На сутринта се събуди от телефона.

Чуваха се стъпки и леко скърцане в трапезарията.

След малко някой се заизкачва по стълбите. Майка му, без да почука, влезе право в спалнята.

— Седни — каза Алис сериозно.

Аксел се изплаши, когато я видя. Беше плакала, по лицето й още личаха следи от сълзи.

— Мамо, не разбирам…

— Млъкни — прекъсна го тя. — Обади се ректорът на академията и…

— Ненавижда ме, защото…

— Млъкни — изкрещя Алис.

Настъпи тишина, тя вдигна трепереща ръка към устата си, задържа я там и сълзите бликнаха от очите й.

— Каза за Грета — промълви тя най-накрая. — Сложила е край на живота си.

Аксел я гледаше и се опитваше да проумее думите й.

— Не, аз…

— Срамувала се е — прекъсна го Алис. — Трябваше да репетира, ти обеща, но аз си знаех, знаех си, че… Не трябваше да идва тук, не казвам, че грешката е твоя, Аксел, съвсем не. Тя остана разочарована от себе си в решаващия момент и не понесе…

— Мамо, аз…

— Млъкни — прекъсна го тя отново. — Всичко свърши.

Алис излезе от стаята, Аксел като в мъгла стана от леглото, залитна, отвори калъфа, извади изящния инструмент и с всичка сила го удари в пода. Грифът се счупи, дървеното тяло се разпиля наоколо със скъсани струни, той стъпи върху него, дъсчиците се разлетяха във всички посоки.

— Аксел! Какво правиш?

По-малкият му брат Роберт нахлу в стаята и се опита да го спре, но той го блъсна. Роберт удари гърба си в големия шкаф, но отново се опита да го спре.

— Аксел, ти не свири добре, но какво от това? — подхвана Роберт. — Срещнах Грета и тя не свири добре, всички могат…

— Затваряй си устата — изкрещя Аксел. — Повече никога не я споменавай пред мен.

Роберт го погледна, обърна се и излезе. Аксел продължи да тъпче дъсчиците, докато от цигулката не остана и помен.

Широ Сасаки от Япония спечели конкурса „Юхан Фредрик Бервалд“. Грета беше избрала лесното произведение на Бетховен, но въпреки това не го изсвирила добре. Когато се прибрала вкъщи, изпила огромно количество приспивателни и се заключила в стаята си. Намерили я в леглото й едва на сутринта, когато не слязла за закуска.

Спомените на Аксел потъват като подводен град, дълбоко в тиня и водорасли. Наблюдава Бевърли, която го гледа с големите очи на Грета. Вторачва се в парцала в ръката си и в течността на масата, лъскавата инкрустация с жената, свиреща на цитра.

Светлината отвън пада върху заобления тил на Бевърли, когато тя се обръща и поглежда цигулките, които висят на стената.

— Бих искала да свиря на цигулка — казва тя.

— Ще проведем курс — усмихва се той.

— Бих искала — сериозно повтаря тя.

Той оставя парцала на масата и изпитва непоносима умора. Ечаща музика от пиано се носи из стаята, тоновете се преплитат като в сън.

— Горкият Аксел, спи ти се — съжалява го тя.

— Трябва да работя — измънква той почти на себе си.

— Но вечерта — казва тя и става.

[1] Шведски художник (1851–1906). — Бел.прев. ↑

64.
Асансьорът се спуска

Комисар Юна Лина е в стаята си в полицията. Седи зад бюрото и чете дневника на Карл Палмкруна. В описание отпреди пет години Палмкруна разказва как е пътувал до Вестерос, за да присъства на последния учебен ден на сина си. Стоял на разстояние, когато всички се събрали с чадъри под дъжда в училищния двор и пеели псалма „Време на цъфтеж“. Палмкруна описва белите дънки и бялото дънково яке на сина си, дългата му руса коса и „толкова приличаше на мен в носа и очите, че ме накара да заплача“. Върнал се в Стокхолм, потънал в мисли, че синът му заслужавал всичко, което е направил досега, и всичко, което му предстои да направи.

Телефонът иззвънява и Юна вдига моментално. Обажда се Петер Неслунд от полицейския бус на остров Даларьо.

— Тъкмо говорих с екипа на хеликоптерната флотилия — съобщава той с напрегнат глас. — В момента са над залива Ерставикен с Пенелопе Фернандес.

— Жива е? — пита Юна с облекчение.

— Плувала е в открито море, когато са я открили — пояснява Петер.

— Как се чувства? Добре ли е?

— Така изглежда — пътуват за Сьодершюкхюсет[1].

— Прекалено рисковано е — рязко го прекъсва Юна. — По-добре я докарайте в полицията, ще извикаме лекарски екип от Каролинската.

Чува Петер да нарежда на някого да се свърже с хеликоптера.

— Знаеш ли нещо за останалите? — пита Юна.

— Пълен хаос. Загубихме колеги, Юна. Истинско безумие.

— Бьорн Алмскуг? — пита Юна.

— Не беше открит, но… нямаме информация за него, нищо не знаем.

— Извършителят изчезнал ли е?

— Скоро ще го заловим, островът е малък. Момчетата от спецчастите са на земята и във въздуха, лодки на бреговата охрана и морската полиция са на път.

— Добре — казва Юна.

— Не вярваш, че ще го хванем?

— Ако не сте го заловили веднага, значи се е изплъзнал.

— Аз ли сбърках?

— Петер — казва Юна спокойно и внимателно, — ако не беше реагирал толкова бързо, Пенелопе Фернандес щеше да умре, а без нея щяхме да сме за никъде, без връзка със снимката, без свидетели.

Час по-късно двама лекари от Каролинската болница преглеждат Пенелопе Фернандес в защитена стая под сградата на полицията. Превързват раните и й дават успокоителни, малко храна и нещо за пиене.

Петер Неслунд съобщава на шефа на Националната полиция Карлос Елиасон, че са идентифицирани тленните останки на двамата колеги: Ленарт Юхансон и Йоран Шьодин. Още едно тяло бе открито сред остатъците от полицейската лодка, вероятно трупът на Бьорн Алмскуг. Осиан Валенберг бе намерен мъртъв пред дома си, а водолази се бяха отправили към мястото, където бе свален спасителният хеликоптер. Петер допълва, че допуска и тримата на борда да се загинали.

Полицията не беше заловила извършителя, но Пенелопе Фернандес беше жива.

Знамената са свалени наполовина пред сградата на полицията, областният директор Маргарета Видинг и шефът на Националната полиция Карлос Елиасон провеждат пресконференция в залата зад стъклените стени на приземния етаж.

Комисар Юна Лина не присъства на срещата с журналистите, той и Сага Бауер слизат с асансьора в подземието, за да видят Пенелопе Фернандес с надеждата да получат отговор на загадките, да научат причините за всичко случило се.

[1] Болница в Стокхолм. — Бел.прев. ↑

65.
Видяно със собствените очи

Пет етажа под най-модерната част на полицията има отделени два апартамента, осем стаи за гости и две спални помещения. Направени са, за да гарантират сигурността на полицейското ръководство при кризисни ситуации, извънредни състояния и катастрофи. Стаите за гости се използват отпреди десет години за защита на свидетели под особена заплаха.

Пенелопе Фернандес лежи на болничното легло и усеща студ да нахлува в ръката й с увеличаване скоростта на капките.

— Даваме ти течности и хранителни добавки — обяснява доктор Даниела Ричардс.

С мек глас пояснява какво прави, докато прикрепва иглата в свивката на ръката й.

Раните на Пенелопе са почистени и превързани, удареният десен крак е зашит и бинтован, разкъсванията на гърба са промити и залепени, а дълбоката рана на бедрото е зашита с осем шева.

— Бих искала да ти дам малко морфин заради болката.

— Мама — шепне Пенелопе, облизвайки устни. — Искам да говоря с мама.

— Разбирам — отвръща доктор Ричардс. — Ще съобщя.

Топли сълзи се стичат по бузите на Пенелопе, стигат до косата и ушите. Чува лекарката да моли сестрата да подготви инжекция от 0,5 милилитра морфин.

Стаята прилича на обикновена болнична стая, може би малко по-уютна. Букет цветя стои на нощното шкафче, светли картини висят на боядисаните в жълто стени. Приятна библиотека от светла бреза е пълна с овехтели книги. Тук явно хората имат време да четат. Липсват прозорци, но лампата свети на тавана зад драперия, която прилича на перде, за да разсейва чувството, че се намираш в дълбок бункер.

Даниела Ричардс обяснява на Пенелопе, че ще я оставят на спокойствие, но може да натисне светещото копче за повикване, ако се нуждае от помощ.

— Тук ще има човек през цялото време, ако искаш да попиташ нещо или просто за компания — казва тя.

Пенелопе Фернандес остава сама в светлата стая. Затваря очи, докато топлината на морфина се разнася из тялото й и я клони към отпускащ сън.

Нещо леко изпращява, когато жена в черна бурка стъпква две малки фигурки от сушена на слънце глина. Едно момиче и малкото й братче стават на пух и прах под сандала й. Забулената жена носи тежък товар със зърно на гърба си и дори не забелязва какво е направила. Две момчета свирят и се смеят, крещят, че робското дете е мъртво, че са останали само няколко бебета, че всичките фури трябва да умрат.

Пенелопе изтласква спомените от Кубум от съзнанието си и преди да заспи, преживява кратък миг, когато й се струва, че тонове камъни, пръст, глина и бетон се стоварват върху нея. Като че пропада в земните недра, пада и пада, и пада.

Пенелопе Фернандес се събужда, но няма сили да отвори очи, морфинът все още я кара да чувства тежест в тялото си. Спомня си, че лежи в болнично легло в защитена стая под сградата на полицията. Вече няма нужда да бяга. Но облекчението е последвано от вълна от болка и празнота. Не знае колко дълго е спала, мисли си, че може да продължи да дреме, но все пак отваря очи.

Отваря очи, но в подземната стая цари мрак.

Примигва, но не вижда нищо. Не свети дори копчето за повикване до леглото. Може би е спрял токът. Готова е да изкрещи, но си налага да мълчи, когато вратата към коридора изведнъж изщраква. Взира се в тъмнината, чува собственото си сърце да бие лудо. Тялото й потръпва, всички мускули се обтягат. Някой докосва косата й. Почти неусетно. Тя лежи, без да помръдва, и чувства как той стои до леглото й и внимателно гали косата й. Пръстите бавно се оплитат в къдриците й. Тъкмо започва да се моли на Господ, когато човекът до нея сграбчва косата й и я свлича от леглото. Захвърля я с всичка сила до стената, така че остъклената картина се пръска на парчета, а стойката за системите се преобръща. Просва се на пода сред парчета стъкло. Той не пуска косата й, влачи я обратно, обръща я, удря лицето й в застопореното колело на леглото и изважда нож с черно острие.

Пенелопе се събужда от падането на пода, вратата се отваря и сестрата се втурва вътре. Всички лампи светят и тя разбира, че е сънувала кошмар. С помощта на сестрата се качва на леглото, тя я успокоява и вдига страничните прегради, за да не падне отново.

Потта по тялото й изстива след миг. Няма сили да помръдне, ръцете й са подути. Лежи по гръб, стиснала бутона за повикване, и се взира в тавана, когато на вратата се почуква. Влиза млада жена с разноцветни панделки, вплетени в дългата й до кръста коса, и я поглежда с блага загриженост. Зад нея стои висок мъж с руса рошава коса и приветливо лице.

— Казвам се Сага Бауер — проговаря жената. — От разузнаването съм. Това е колегата ми Юна Лина от Националната полиция.

Пенелопе ги гледа безизразно, после свежда очи и се вглежда в облепените си ръце, в охлузванията, синините и иглата от системата на свивката на лакътя.

— Съжаляваме за всичко, което ти се случи през последните дни — продължава жената. — Разбираме, че не искаш никой да те безпокои, но ще се наложи често да общуваме с теб в близките дни и трябва да започнем с първите въпроси още сега.

Сага Бауер изтегля стола на малкото бюро и сяда до леглото.

— Все още ме преследва, нали? — пита Пенелопе след малко.

— Тук си в безопасност — отвръща Сага.

— Кажете, че е мъртъв.

— Пенелопе, трябва…

— Не успяхте да го спрете — казва тя отпаднало.

— Ще го хванем, обещавам ти — успокоява я Сага Бауер. — Но ти трябва да ни помогнеш.

Пенелопе въздиша дълбоко и затваря очи.

— Ще ти бъде трудно, но трябва да ни отговориш на някои въпроси — продължава Сага. — Знаеш ли защо се случи всичко това?

— Попитайте Бьорн — измънква тя. — Той може би знае.

— Какво каза? — пита Сага.

— Казах да попитате Бьорн — шепне Пенелопе и бавно отваря очи. — Попитайте Бьорн, той може би знае.

Паяци и буболечки сигурно я преследват от гората, лазят по кожата й, тя чеше челото си, но Сага внимателно укротява ръцете й.

— Представям си колко ужасно е било, но трябва да разберем дали познаваш престъпника — казва полицайката. — Срещала ли си го преди?

Пенелопе поклаща отрицателно глава.

— И ние така си мислехме — казва Сага. — Но можеш ли да ни дадеш някакъв ориентир: татуировка, особени белези?

— Не — шепне Пенелопе.

— Можеш ли да ни помогнеш да направим снимка робот, не са нужни много усилия, за да можем да го издирваме чрез Интерпол.

Мъжът от Националната полиция се приближава към нея, странният му, светлосив поглед е с цвят на полирани камъни в поток.

— Май поклати глава, когато Сага те попита дали си срещала преследвача преди? — пита той със спокоен глас.

Пенелопе кимва.

— Трябва да си го виждала — любезно продължава Юна. — Защото в противен случай не можеш да знаеш, че не си го срещала преди.

Пенелопе се взира пред себе си и си спомня как убиецът непрекъснато се движеше, сякаш разполагаше с всичкото време на света, и въпреки това всичко стана адски бързо. Пред очите й е как се целеше коленичил, когато тя висеше на въжето от хеликоптера. Вижда го да вдига оръжието и да стреля. Без припряност, без нервност. Отново вижда лицето му, осветено от светкавицата, как се вглеждат един в друг.

— Разбираме, че си уплашена — продължава Юна. — Но, ние…

Млъква, когато сестрата влиза в стаята и съобщава, че все още не са открили майката на Пенелопе.

— Не е вкъщи и не отговаря…

Пенелопе простенва и заравя лице във възглавницата. Сестрата слага ръка на рамото й, за да я утеши.

— Не искам — плаче Пенелопе. — Не искам…

Друга сестра влиза забързано и казва, че ще добави антидепресант в системата.

— Трябва да ви помоля да си тръгнете — обръща се припряно към Сага и Юна.

— Ще се върнем по-късно — добавя Юна. — Мисля, че знам къде е майка ти. Ще се погрижа за това.

Пенелопе е спряла да плаче, но диша все още неспокойно. Чува сестрата да подготвя лекарството и си мисли, че стаята напомня за затворническа килия. Майка й никога няма да иска да дойде тук. Стиска зъби и се опитва да задържи сълзите си.

На моменти сякаш си спомня първите си години. Миризмата на спарени мръсни тела я връща обратно в килията, в която се е родила, светлината от фенерчето, подскачаща по лицата на затворниците, майка й я подава на някой друг, който веднага продължава да тананика в ухото й, докато тя изчезва, отведена от надзирателите.

66.
Без Пенелопе

Клаудия Фернандес слиза от автобуса до „Даларьо Странд Хотел“. Върви покрай пристанището, чува звуците от хеликоптер и на сирени да заглъхват в далечината. Търсенето не може да е приключило. Трябва да продължат. Няколко полицейски лодки се отдалечават. Оглежда се наоколо. Няма спрял ферибот, няма коли на кея.

— Пенелопе — изкрещява Клаудия. — Пенелопе!

Съзнава как изглежда, как странно се държи, но без Пенелопе нищо няма значение.

Върви покрай водата. Тревата е суха и кафява, навсякъде са нахвърляни боклуци. Чайки пищят в далечината. Тя се затичва, но не издържа дълго и отново тръгва бавно. Безлюдни швейцарски вили са накацали по склона. Спира се до бяла табела с надпис „Частен имот“. Продължава покрай нея по бетонния мост и поглежда към големите скали. „Безлюдно е“, мисли си и се обръща към пристанището. Към нея се приближава мъж, който идва по чакъления път. Маха й. Тъмна фигура с развяващо се яке. Тя примигва на слънчевата светлина. Мъжът вика нещо. Клаудия го поглежда объркано. Той се забързва с големи крачки към нея и ето че тя вижда приветливото му лице.

— Клудия Фернандес — вика той.

— Аз съм — казва тя и се спира.

— Казвам се Йон Бенгтсон — представя се той, когато стига до нея. — Изпрати ме Юна Лина. Каза, че навярно сте дошли тук.

— Защо? — пита тя с тих глас.

— Дъщеря ви е жива.

Клаудия гледа мъжа, който повтаря думите.

— Пенелопе е жива — казва той и й се усмихва.

67.
Където изтичат парите

Всички в сградата на полицията са превъзбудени. Случилото се се сравнява с полицейските убийства в Малександер през 1999 година и зверствата на Йозеф Ек по̀ миналата година. Вестниците пишат за драмата в архипелага, наричат извършителя касапин на полицаи, журналистите спекулират и притискат източниците си в полицията за информация.

Юна Лина и Сага Бауер ще докладват пред шефа на Националната полиция Карлос Елиасон, шефа на разузнаването Вернер Зандѐн, комисар Петер Неслунд, оперативния шеф Бени Рубин, както и пред Натан Полок и Томи Куфоед от отдел „Убийства“.

Вървят по коридора и обсъждат възможността Пенелопе Фернандес да им помогне да продължат разследването.

— Мисля, че скоро ще започне да говори — казва Юна.

— Не е сигурно, може и да се затвори напълно — отвръща Сага.

Аня Ларшон е излязла от стаята си, стои на крачка от вратата в коридора и хвърля нещастен поглед към Юна и Сага. Юна й се усмихва широко, но не успява да забележи как тя изобразява с пръсти сърце за него, преди той да влезе в заседателната зала.

Затварят вратата, сядат и поздравяват тези, които вече са заели местата си около масата.

— Искам да започна с това, че всички подозрения за лявоекстремистки атентат се отхвърлят — въвежда ги Сага.

Вернер шепне нещо на Натан Полок.

— Нали? — пита Сага на висок глас.

Вернер я поглежда и кимва.

— Да, така е — съгласява се той и се изкашля.

— Започни отначало — казва Карлос на Сага.

— Да… Пенелопе Фернандес е защитник на мира и председател на Шведската асоциация за мир и помирение — продължава Сага експозето си. — Има дълга връзка с Бьорн Алмскуг, който е барман в клуб „Дебасер“ на площад „Медбориарплатсен“. Тя живее на улица „Св. Полсгатан“ 3, а той — на „Понтонйергатан“ 47. В жилището си Пенелопе Фернандес е залепила с тиксо една снимка на стъклената врата между всекидневната и антрето.

Сага Бауер прожектира копие на снимката на екрана, заел едната стена на стаята.

— Направена е през пролетта на 2008 година във Франкфурт — разказва тя.

— Ето го Палмкруна — обажда се Карлос.

— Да, точно така — потвърждава Сага и продължава да сочи лицата в ложата. — Това е Понтус Салман, директор на оръжейния производител „Силенция Дифенс“. А този тук е небезизвестният Рафаел Гуиди. Търговец на оръжие, който отдавна е в бизнеса… наричат го Архангела на бранша, сключващ сделки най-вече в Африка и Близкия изток.

— В компанията си имат и една дама? — чуди се Бени Рубин.

— Казва се Агате ал Хайи — пояснява Сага, без да се усмихва. — Военен съветник в правителството на Судан и много приближена до президента Омар ал Башир.

Бени удря силно с длан в масата и се ухилва, когато среща раздразнения поглед на Полок.

— Дали това е обичайно? — пита Карлос. — Да се срещат така?

— Да, струва ми се — отвръща Сага. — Срещата на снимката е свързана с голяма доставка на произведено по лиценз оръжие за суданската армия. Сделката е оценена като уместна от гледна точка на сигурността и би била реализирана без съмнение, ако Международният наказателен съд в Хага не беше издал заповед за арест на президента Ал Башир.

— Било е през 2009 година, нали? — пита Полок.

— Нещо такова — казва Карлос.

— Не се писа особено много за това — продължава Сага. — Но арестът на президента е поискан за директна намеса в изтезания, изнасилвания и масово изтребление в Дарфур.

— Значи сделката е пропаднала — констатира Карлос.

— Не — отвръща тя.

— А снимката? Какво общо има тази снимка? Нищо? — пита Вернер.

— Пенелопе Фернандес, изглежда, не мисли, че е опасна, защото я е закачила на вратата си — казва Сага.

— Същевременно не е незначителна, тъй като е окачена да се вижда — отбелязва Карлос.

— Не знаем, може би е там само за да напомня как изглежда светът — разсъждава Сага. — Че някъде най-долу има няколко души, които се борят за мир, а най-горе властимащите вдигат наздравици с шампанско.

— Надяваме се скоро да можем да разпитаме Пенелопе Фернандес, но сме почти сигурни, че Бьорн Алмскуг е действал зад гърба й — продължава Юна. — Може би той знае повече за снимката от Пенелопе или просто налучква, но на 2 юни използва анонимен електронен адрес в интернет кафе и пише изнудваческо писмо на Карл Палмкруна. Писмото поставя началото на кратка кореспонденция: Бьорн пише, че разбира, че снимката е обезпокоителна за Палмкруна и че е готов да я продаде за един милион крони.

— Класическо изнудване — мърмори Полок.

— Бьорн използва думата „обезпокоителна“ за снимката — продължава Сага, — което ни кара да се съмняваме, че осъзнава колко сериозно Палмкруна ще приеме всичко това.

— Бьорн си мисли, че контролира ситуацията — казва Юна. — Затова истински се изненадва, когато прочита отговора на Палмкруна, в който той предупреждава изнудвача си. Директорът обяснява много сериозно, че Бьорн не знае с какво се захваща, и го моли да му върне снимката, преди да е станало прекалено късно.

Юна отпива малко вода.

— Какъв е тонът на писмото? — пита Натан Полок припряно. — Казваш, че е сериозен, но агресивен ли е?

Юна поклаща глава отрицателно и раздава копия от кореспонденцията.

— Не ги възприемам като агресивни, просто са много сериозни.

Томи Куфоед прочита писмата, кимва, разтърква бузите си с белези от шарка и записва нещо.

— Какво се случва след това?

— Преди да си тръгне за дома, икономката е помогнала на Палмкруна да окачи примката на тавана.

Петер се засмива:

— Защо?

— Защото не е могъл да го направи сам след операция на гърба — казва Сага.

— Аха — обажда се Карлос и присвива леко устни.

— На следващия ден, по обяд… след като е пристигнала пощата, предполагаме — продължава Юна, — че Палмкруна звъни на номер в Бордо и…

— Не можахме да проследим номера повече от това — добавя Сага.

— Може да е на някаква централа, която се пренасочва към съвсем друга държава, друга част на света или обратно в Швеция — казва Юна. — Във всички случаи става дума за много кратък разговор, четирийсет и три секунди. Може би оставя само съобщение. Вероятно говори за снимката и за съдържанието на изнудваческото писмо и обяснява, че очаква помощ.

— Защото след това… няколко минути по-късно икономката на Палмкруна се обажда на „Такси Стокхолм“ и поръчва кола за два часа на името на Палмкруна до летище „Арланда“. Точно час и петнайсет минути след краткия телефонен разговор телефонът иззвънява. Директорът вече е успял да облече шлифера си и да обуе обувките си, но се връща и отговаря. Звънят му от Бордо. От номера, който преди бе набрал. Този разговор продължава две минути. Палмкруна изпраща последното писмо на изнудвача си със следното съдържание: „Вече е прекалено късно, и ти, и аз ще умрем“. Освобождава икономката, плаща на шофьора на таксито и се прибира вкъщи. Без да сваля шлифера си, Карл Палмкруна влиза в малкия салон, оставя куфарчето си изправено, стъпва върху него и се обесва.

Около масата настава тишина.

— Но това не е краят на историята — бавно продължава Юна, — защото телефонният разговор на Палмкруна поставя началото на нещо друго… Нает е международен убиец. Изпраща се професионалист, който да заличи всички следи и да се погрижи за снимката.

— Колко често… имам предвид в Швеция, действат професионални убийци — казва Карлос скептично. — Трябва да става дума за много пари, заложени за подобна поръчка.

Юна кимва безизразно.

— Палмкруна сигурно е прочел изнудваческото писмо по телефона, съдържащо банковия номер, посочен от Бьорн — включва се Сага.

— Не е особено трудно да бъде проследен някой посредством банков номер — мърмори Вернер.

— Приблизително по същото време, когато Палмкруна преобръща куфарчето, Бьорн Алмскуг се намира в интернет кафето „Дриймбоу“ — продължава Юна. — Влиза в анонимната си поща и вижда, че е получил два отговора от Карл Палмкруна.

— Разбира се, надява се Палмкруна да е написал, че е готов да плати един милион за снимката — казва Сага.

— Вместо това прочита предупреждението му, последвано от кратко писмо, което гласи, че вече е прекалено късно, че и двамата ще умрат.

— И ето че са мъртви — казва Полок.

— Можем само да гадаем колко се е изплашил Бьорн — обажда се Сага. — Той не е обигран изнудвач, просто се е възползвал от получения шанс.

— Какво прави той?

Петер ги гледа със зяпнала уста. Карлос му налива малко вода.

— Бьорн съжалява и се опитва да оправи нещата, като върне снимката на Палмкруна.

— Но Палмкруна е вече мъртъв, когато Бьорн му пише и обяснява, че се предава, че ще му изпрати снимката — казва Юна.

— Проблемът е, че снимката виси на стъклената врата в жилището на Пенелопе — пояснява Сага. — А тя не знае нищо за изнудването.

— Трябва да се добере до снимката, без да издаде опита си за изнудване — кимва Томи Куфоед.

— Не знаем как е смятал да обясни на Пенелопе, че снимката е изчезнала — усмихва се Сага. — Вероятно е бил обзет от паника, искал е да зачеркне всичко, надявал се е обстановката да се разведри, докато се крият на яхтата в архипелага.

Юна става, приближава се до прозореца и поглежда навън. Една жена носи дете в скута си и бута пред себе си по тротоара количка, пълна с пакети с храна.

— На следващата сутрин Пенелопе взима такси до телевизията, за да участва в дебат — продължава Сага. — Веднага щом тръгва, Бьорн се промъква в апартамента й, грабва снимката, хуква към метростанцията при Слусен, качва се на влака до Централна гара, купува плик и пощенска марка, изпраща писмото на Палмкруна, изтичва до интернет кафето и пише последното писмо до директора, в което съобщава, че снимката е изпратена. После се прибира в апартамента си, взима багажа, своя и на Пенелопе, и стига до яхтата, закотвена в клуба на Лонгхолмен. Когато Пенелопе приключва, тръгва с метрото от площад „Карлаплан“ вероятно директно към Хорнстул, откъдето извървява остатъка до Лонгхолмен.

— По това време убиецът вече е претърсил апартамента на Бьорн и е причинил пожара, унищожил до основи целия етаж.

— Но аз се запознах с доклада… Разследващият е установил, че причината е забравена ютия в съседния апартамент — възразява Петер.

— Сигурно е така — казва Юна.

— Точно както газовата експлозия щеше да е причината за пожара в апартамента на Пенелопе — пояснява Сага.

— Вероятно плановете на наемника са били да потули всички следи — продължава Юна. — Когато не открива снимката в апартамента на Бьорн, го изгаря целия и тръгва след него към яхтата.

— За да търси снимката — вмъква Сага. — За да убие Бьорн и Пенелопе и всичко да изглежда като нещастен случай.

— Не е знаел само, че плановете са се променили в последната минута и сестрата на Пенелопе Виула също е щяла да се качи на борда.

Юна млъква и за миг се замисля за мъртвата жена в моргата. Младото невинно лице. Червеният отпечатък върху гърдите.

— Представям си как младежите са пуснали котва до остров в залива Юнгфрюфйерден покрай Даларьо — продължава Юна. — Преди убиецът да ги застигне, Пенелопе успява да слезе на сушата по някаква причина. Когато преследвачът се качва на яхтата на Бьорн, среща Виула. Мислейки, че е Пенелопе, я удавя в легена и я поставя на леглото във форпика. В очакване на Бьорн, вероятно търси снимката и когато не я открива, подготвя експлозията на яхтата. Докладът на Ериксон е на масата. От него не става ясно какво се случва, но Пенелопе и Бьорн успяват да избягат от убиеца, който е по петите им.

— И изоставят яхтата с мъртвата Виула Фернандес.

— Не знаем накъде са поели, но в понеделник със сигурност са се намирали на остров Шюмендьо.

Бени се подсмихва.

— В дома на Осиан Валенберг ли? Дяволски добър водещ, но немного подходящ за нравите на страната ни.

Карлос тихо покашля и си долива кафе.

— Когато наемникът разбира, че ги е изгубил, се промъква в апартамента на Пенелопе, за да търси снимката — продължава Юна безизразно. — Аз и Ериксон се появяваме и го прекъсваме. Едва в момента, в който се сблъсквам с него, наистина разбирам, че си имаме работа с гроб, убиец от международна класа.

— Сигурно може да проникне в системите ни, да подслушва комуникациите ни и така нататък — казва Сага.

— Затова ли е открил Бьорн и Пенелопе на Шюмендьо? — пита Петер.

— Не знаем — отвръща Юна.

— Във всеки случай действа много бързо — пояснява Сага. — Навярно се връща на Даларьо, за да търси Пенелопе веднага след сблъсъка с Юна и Ериксон в апартамента.

— Значи вече е пристигнал, когато съм разговарял с морската полиция — казва Петер, навежда се над масата и намества листа с дневния ред.

— По-нататък? — пита Карлос.

— Реконструкцията едва започва — казва Петер. — Но по някакъв начин пленява бойната моторница на морската полиция, убива Ленарт Юхансон и Йоран Шьодин, тръгва за Шюмендьо, убива Бьорн Алмскуг и Осиан Валенберг, взривява полицейската лодка, преследва Пенелопе и сваля с изстрел хеликоптера на спасителната служба.

— И изчезва — въздъхва Карлос.

— Но благодарение на умелото ръководство на Петер Неслунд Пенелопе е спасена — казва Юна и вижда как Полок с интерес се обръща към Петер.

— Естествено, случилото се ще се разследва в детайли — казва Петер с горчивина в гласа, която задоволството от похвалата не успява да прикрие.

— Ще отнеме дяволски дълго време — усмихва се Куфоед насила.

— А снимката? Все пак трябва да значи нещо — казва Карлос.

— Само една тъпа снимка — въздъхва Петер.

— Седем души умират заради нея — възразява Юна. — И сигурно още ще умрат, ако не…

Юна млъква и поглежда през прозореца.

— Снимката е като ключалка, нуждаеща се от ключ — казва той.

— Какъв ключ? — пита Петер.

— Фотографът — казва Сага.

— Пенелопе Фернандес — тя ли е фотографът? — учудва се Полок.

— Това би обяснило защо я преследват — избухва Карлос, попрекалил с височината на гласа си.

— Сигурно — предпазлива е Сага.

— Но? — пита Карлос.

— Какво противоречи? — пита Бени.

— Юна не вярва, че Пенелопе е фотографът — казва Сага.

— Мамка му — почти изкрещява Петер.

Карлос свива устни, гледа в масата и проявява благоразумие да премълчи.

— Пенелопе със сигурност е в шоково състояние, така че все още не знаем каква е ролята й — уточнява Сага.

Натан Полок раздава копия от завещанието на Карл Палмкруна.

— Палмкруна има банкова сметка в банка в Джърси — пояснява той.

— Данъчният рай — кимва Петер Неслунд и изважда емфието изпод устната си. Изтрива пръста си в масата, без да забележи изморения поглед на Карлос.

— Може ли да се провери състоянието на сметката му? — пита Вернер.

— Няма възможност за достъп до трансакциите му — казва Юна. — Но според собственото му завещание става въпрос за девет милиона евро.

— Финансовото му състояние е било доста лошо и не може да се разбере как е успял да спечели подобна сума законно — недоумява Полок.

— Установихме връзка с „Трансперънси Интернешънъл“, глобалната организация, бореща се срещу корупцията, но нямат данни за Палмкруна или за някого от Инспектората за стратегически продукти.

— Сумата е завещана на шестнайсетгодишно момче на име Стефан Бергквист, оказал се син на Палмкруна, син, който никога не е срещал… и който загива при пожар във Вестерос, само три дни след самоубийството на Палмкруна.

— Момчето никога не научава кой е истинският му баща — добавя Сага.

— Според предварителния полицейски доклад става дума за нещастен случай — уточнява Карлос.

— Да, но има ли някой, който да вярва, че огънят, убил сина на Карл Палмкруна три дни след самоубийството, е случайност? — пита Юна.

— Едва ли — съмнява се Карлос.

— Но това е пълна лудост — изрича Петер с пламнало лице. — Защо някой ще убива сина му, когото самият той не е виждал?

— За какво, по дяволите, говорим? — пита Вернер.

— Палмкруна фигурира през цялото време — казва Юна и почуква с пръст усмихнатия мъж на снимката. — Той е на снимката, подложен е на изнудване, намират го обесен, синът му умира и има девет милиона евро в банкова сметка.

— Парите представляват интерес — казва Сага.

— Поровихме се в живота му — пояснява Полок. — Няма друго семейство, няма интереси, не се занимава с инвестиции, акции или…

— Ако е вярно, че тези пари са налични в банковата му сметка, то доходите по някакъв начин трябва да бъдат свързани с поста му на генерален директор на Инспектората за стратегически продукти — казва Юна.

— Може да се е отдал на вътрешни сделки чрез подставени лица — гадае Вернер.

— Или въпреки всичко е взимал подкупи — казва Сага.

— Следвай парите — шепне Полок на английски.

— Трябва да говорим с наследника на Палмкруна, Аксел Рисен — казва Юна и става. — Ако има нещо смущаващо в решенията на бившия, би трябвало досега да го е открил.

68.
Повод за празнуване

В далечината откъм Техническия колеж Юна чува бучене на тромпети, свирене на свирки и приглушени, забързани удари на големи барабани. Група протестиращи се задава по улица „Уденгатан“. Двайсетина младежи с антифашистки символи. Носят табели, с които протестират срещу отношението на Тайните служби към членовете на „Бригадата“. Юна вижда да се развява пъстро парче плат със символа на дъгата и сърп и чук и чува как скандират със звънки млади гласове:

„Тайните“ вонят на фашизъм, държавата насърчава тероризъм!

Възмутените възгласи от „Уденгатан“ отзвучават, когато Юна Лина и Сага Бауер се запътват към идиличната уличка „Брахевеген“, по стръмно възвишение, издигащо се до църквата „Енгелбрект“. Бяха се свързали с Инспектората за стратегически продукти, където разбраха, че генералният директор работи вкъщи днешния предобед.

От лявата страна се намира красивият частен палат, където живеят братя Рисен в два отделни апартамента. Фасадата е величествена, но мрачна, от ръчно изработени тухли, инкрустирани с олово прозорци, художествена дърворезба и медни орнаменти около еркерите и комините.

Стигат до единствената, с тъмен блясък, външна врата и месингова табелка с името Аксел Рисен. Сага натиска копчето на звънеца. След миг тежката врата отваря висок, загорял от слънцето мъж, с приветливо изражение на лицето.

Сага се представя като комисар от разузнаването и обяснява накратко целта на посещението им. Аксел Рисен внимателно разглежда легитимацията й и вдига поглед:

— Съмнявам се, че ще мога да ви бъда полезен, но…

— Все пак винаги е удоволствие човек да се отбие тук — казва Юна Лина.

Аксел го поглежда учуден, но после се засмива одобрително на шегата му и ги въвежда в светлия висок салон. Облечен е в тъмносин панталон от костюм, светлосиня риза, закопчана догоре, и с пантофи на краката.

— Да седнем в оранжерията, там обикновено е малко по-хладно.

Следват Аксел през просторния апартамент, покрай широката махагонова стълба, в редица преминават през двата големи салона.

Оранжерията е остъклено място към градината, където високият жив плет хвърля зелени сенки и изгражда стена от листа и клони. Орхидеи без аромат и билки подправки са красиво подредени върху медна масичка, облицована с плочки.

— Заповядайте, седнете — поканва ги Аксел. — Тъкмо се канех да пия чай с шотландски бухти, би било приятно да ми направите компания.

— Не съм яла шотландски бухти, откакто бях на езиков курс в Единбург — усмихва се Сага.

— Чудесно — казва Аксел и излиза.

Връща се след няколко минути с метален поднос. Слага каната, чинийките с резенчетата лимон и захарницата в средата на масата. Малките тестени топки са увити в ленена кърпа. Аксел сервира внимателно на тримата, слага чаши и чинийки, и ленена салфетка до приборите на всекиго и после налива чая.

През врати и стени се чува слаб звук на цигулка.

— С какво мога да ви помогна? — пита Аксел.

Сага оставя внимателно чашата и казва с ясен глас:

— Имаме няколко въпроса към Инспектората за стратегически продукти и се надяваме да ни съдействате.

— Абсолютно, но в такъв случай трябва да позвъня и да проверя дали всичко е наред — пояснява той любезно и взима мобилния си телефон.

— Разбира се — отвръща Сага.

— Извинете, забравих името ви.

— Сага Бауер.

— Мога ли отново да погледна легитимацията ви?

Тя му я подава, той става и излиза. Чуват го да говори кратко, после влиза, благодари и й връща документа.

— Миналата година Инспекторатът е издал разрешителни за износ за Южна Африка, Намибия, Танзания, Алжир, Тунис — казва Сага забързано, сякаш не е имало пауза. — Муниции за тежки картечници, преносими противотанкови оръдия, гранатомети…

— И Яс Грипен[1], разбира се — допълва Аксел. — Швеция си сътрудничи отдавна с много страни.

— Но никога със Судан?

Той отново среща погледа й и намек за усмивка пробягва по лицето му:

— Не допускам.

— Имам предвид преди заповедта за арест на президента Ал Башир — обяснява тя.

— Разбрах ви — казва той развеселен. — Противното би било напълно немислимо, нарича се „безусловна пречка“, излишно е да го обсъждаме.

— Вероятно сте успели да прегледате голяма част от решенията, взети от Палмкруна — интересува се Сага.

— Естествено — отвръща Аксел.

— Открихте ли нещо странно?

— Какво имате предвид под странно?

— Решения, които ви се струват особени — пояснява Сага и отпива от чая.

— Има ли основание за подозрения? — пита той.

— Това е въпросът ни към вас — усмихва се тя.

— Тогава отговорът ми е „не“.

— Доколко стигнахте назад във времето?

Юна чува въвеждащите въпроси на Сага за класификация, предварителна оценка и разрешение за износ, като същевременно наблюдава спокойното, съсредоточено лице на Аксел Рисен. Изведнъж отново се долавя цигулката. Звукът идва отвън, от отворения прозорец към градината. Мазурка с високи, тъжни тонове. После рязко прекъсва и започва отначало, пак спира и пак продължава.

Юна слуша музиката, мисли си за снимката на четиримата в частната ложа. Разсеяно докосва чантата си, в която носи копие.

Мисли си за Палмкруна, за това, как висеше с примка на шията, за завещанието и смъртта на сина му.

Вижда Сага да кима на нещо, което е казал Аксел. Зелен лъч преминава, трептейки, по лицето на Рисен и се отразява в медния поднос на масата.

„Палмкруна веднага разбира сериозността на положението, разсъждава Юна. Единственото, което Бьорн Алмскуг е трябвало да спомене в изнудваческото си писмо, е било, че Палмкруна на снимката е заедно с търговеца на оръжие Рафаел Гуиди. Директорът нито за миг не се е усъмнил в автентичността на снимката.“

Може би вече е знаел за съществуването й.

Или може би информацията на изнудвача за срещата в ложата е доказателство, че снимката съществува. Иначе нямаше да знае за нея.

Аксел долива чай на Сага. Тя маха троха от крайчеца на устата си.

„Нещо не е както трябва“, мисли си Юна.

Понтус Салман не се поколеба да посочи времето на срещата. Не изглеждаше снимката да го е обезпокоила.

Защо тогава е била заплаха в очите на Палмкруна?

Чува Аксел и Сага да обсъждат как изходните позиции за политиката на сигурност се променят, когато се вдига или се налага ембарго на дадени страни.

Юна мънка тихо, сякаш следи разговора, но всъщност продължава да мисли за снимката.

На масата в частната ложа е сервирано за четирима души и четирима са на снимката. Това означава, че петият, който държи фотоапарата, не е от гостите, за него няма предвидено място на масата, нито пък ще държи чаша шампанско в ръка.

Петият може би все още пази отговора на всичко това.

„Трябва да накараме Пенелопе скоро да проговори, мисли си Юна. Защото дори да не е тя фотографът, може да има ключа към загадката.“

Връща в паметта си лицата на снимката: Карл Палмкруна, Рафаел Гуиди, Агате ал Хайи и Понтус Салман.

Мисли за срещата с Понтус Салман, когато той се разпозна на снимката. Единственото забележително според него беше фактът, че Карл Палмкруна пиеше шампанско не защото е имало повод за празнуване, а защото поводът е бил само една първа среща.

Но ако все пак е имало повод за празнуване.

Пулсът на Юна се ускорява.

Ами ако и четиримата са вдигнали чаши в следващия момент и са се чукнали?

Понтус Салман посочи себе си и разказа предисторията на срещата, мястото и времето.

„Времето, мисли си Юна, времето, когато е направена снимката може да се разминава.“

Знаем само какво беше казал Понтус Салман, че срещата се е състояла във Франкфурт през пролетта на 2008 година.

Пенелопе Фернандес трябва да ни помогне.

Юна гледа ръцете си върху чантата. Предполага, че е възможно да се идентифицират музикантите отзад, чиито лица се виждат. Някой трябва да ги разпознае.

Защото ако разберем кои са музикантите, вероятно ще можем да докажем времето на срещата. Става дума за четирима души, които свирят в квартет.

Може би са свирили заедно само този единствен път. Без съмнение разпознаването ще определи кога е било това.

Естествено, казва си той, вече би трябвало да са го направили. Мисли си да остави Сага при Аксел Рисен и да отиде в полицията, да попита Петер Неслунд дали са се досетили, че съзвездието от музиканти може да даде точното време.

Поглежда Сага, тя се усмихва на Аксел Рисен и го пита за консолидирането на американската отбранителна промишленост. Споменава два от новите концерни гиганти: „Рейтиън“ и „Локхийд Мартин“.

Отново се чува звукът на цигулката през отворения прозорец. Този път нещо по-игриво. Рязка смяна на темпото, продължението звучи като надсвирване на две струни.

— Кой свири? — пита Юна и се надига.

— Брат ми, Роберт — отвръща Аксел с леко учудване.

— Разбирам — цигулар ли е?

— Гордостта на семейството… но преди всичко е лютиер, ателието му е тук отзад.

— Бих ли могъл да го попитам нещо?

[1] JAS Gripen — марка шведски бойни самолети. — Бел.прев. ↑

69.
Струнният квартет

Юна крачи редом с Аксел по мраморната пътечка в задния двор. Носи се силен аромат на люляк. Продължават към ателието и почукват. Свиренето утихва и на вратата застава мъж с оредяла коса, на средна възраст, доста красив, с интелигентно лице и със стройно някога тяло, но вече поотпуснато от годините.

— Полицаят иска да говори с теб — казва Аксел сериозно. — Заподозрян си в предизвикващо раздразнение поведение.

— Признавам безапелационно — казва Роберт.

— Приятно ми е — казва Юна.

— Има ли още нещо?

— Имаме всъщност няколко случая, престояли известно време — започва Юна.

— Сигурно съм виновен.

— Благодаря — казва Юна и подава ръка на Роберт. — Юна Лина, Национална полиция.

— За какво става дума? — пита по-малкият брат с усмивка.

— Разследваме неочакваната смърт на бившия генерален директор на Инспектората за стратегически продукти, затова разговарях с брат ви.

— Не знам нищо повече за Палмкруна от написаното във вестника.

— Мога ли да вляза за малко?

— Разбира се.

— Аз ще се върна при колегата ви — казва Аксел и затваря вратата след Юна.

Таванът е нисък и скосен като в мансарда. Сякаш е преустроено вече съществуващо мазе, където красиво лакирана дървена стълба води към ателието. Посреща ги силна смесица от миризми на прясно, рязано дърво, смола и терпентин. Навсякъде висят части от цигулки, подбрано дърво, издълбани тела, специални инструменти, длета, малки като коркова тапа, и закривени ножове.

— Чух ви да свирите през прозореца — казва Юна.

Роберт кимва и посочва красива цигулка.

— Малко трябва да се настрои.

— Вие ли сте я направили? — пита Юна.

— Да.

— Фантастично красива.

— Благодаря.

Роберт взима цигулката и я подава на Юна. Лъскавият инструмент е почти безтегловен. Юна го обръща и помирисва.

— Тайната е в лака — коментира Роберт и слага инструмента в калъф с виненочервена подплата.

Юна отваря чантата си, изважда найлоновия джоб и подава снимката, изпратена от Бьорн Алмскуг на Карл Палмкруна.

— Палмкруна — казва Роберт.

— Да, а познавате ли лицата отзад, музикантите?

Роберт поглежда отново снимката и кимва.

— Това е Мартин Бийвър — сочи той. — Кикуей Икеда… Изомура и Клайв Грийнсмит на чѐлото.

— Известни ли са?

Роберт се усмихва, без да иска:

— Почти легенди… Струнен квартет „Токио“.

— Струнен квартет „Токио“ — винаги ли свирят тези четиримата?

— Да.

— Винаги?

— От много отдавна жънат големи успехи.

— Виждате ли нещо особено на тази снимка?

Роберт поглежда внимателно.

— Не — казва той след малко.

— Не свирят само в Токио? — пита Юна.

— Свирят по целия свят, но инструментите са собственост на японска фондация.

— Обичайно ли е?

— Да, когато става въпрос за наистина специални инструменти — отвръща сериозно Роберт. — А тези, които виждате на снимката, са без съмнение едни от най-добрите в света.

— Разбирам.

— Квартетът „Паганини“ — казва Роберт.

— Квартетът „Паганини“ — повтаря Юна и поглежда отново музикантите на снимката.

Тъмен лъскав отблясък на дървото, черните дрехи на изпълнителите се отразяват в лака.

— Направени са от Страдивариус — разказва Роберт. — Най-старият инструмент е цигулка от 1680 година… Кикуей Икеда свири на него. Мартин Бийвър свири на цигулката, дадена от граф Козио ди Салабуе на Паганини.

Роберт млъква и хвърля въпросителен поглед към Юна, но той му кимва да продължи:

— Четирите инструмента са били притежание на Николо Паганини: виртуозен цигулар и композитор… написал произведения, смятани за напълно нелепи, защото изглеждали неизпълними, докато самият Паганини не вземел цигулката. Ще минат сто години след смъртта му, преди някой да засвири неговите творби… някои от техниките му все още се смятат за невъзможни… да, много са шегите за Паганини и двубоя му с цигулката.

Настъпва тишина. Юна поглежда отново снимката, четиримата мъже, които седят на сцената в далечината. Гледа инструментите им.

— Значи струнен квартет „Токио“ често свири заедно на тези инструменти?

— Да, имат осем-девет концерта на месец.

— Кога мислите, че е направена снимката?

— Не може да е по-стара от десет години, имам предвид, ако се съди по вида на Мартин Бийвър, когото съм срещал няколко пъти.

— Навярно може да се определи кога, ако се знае мястото?

— „Алте Опер“ във Франкфурт.

— Сигурен ли сте?

— Знам, че свирят там всяка година — казва Роберт. — Понякога дори няколко пъти в годината.

— По дяволите — промърморва Юна на фински.

Трябва да има начин да се определи кога е направена снимката, да се отхвърли или потвърди казаното от Понтус Салман.

Юна отваря найлоновия джоб, за да прибере копието, мисли си, че сигурно единствено Пенелопе може да изясни обстоятелствата.

Отново поглежда снимката, единия цигулар, движението на лъка, високо вдигнатия лакът, после вдига поглед и се взира в Роберт със светлосивите си очи.

— Едни и същи неща ли свирят, когато са на турне? — пита Юна.

— Едни и същи? Не, всъщност… изпълнявали са всичките квартети на Бетховен, а това само по себе си е доста голямо разнообразие. Свирят, разбира се, и много други произведения, понякога Шуберт и Барток. И Брамс. Списъкът е дълъг… Дебюси, Дворжак, Хайдн, голяма част от Моцарт и Равел и тъй нататък, и тъй нататък.

Юна се изправя, прави няколко крачки в ателието, спира се и се обръща към Роберт.

— Хрумна ми нещо — казва той с внезапна настойчивост. — Може ли, ако се гледат ръцете на музикантите… да се определи от снимката при внимателно вглеждане кое произведение изпълняват?

Роберт отваря и затваря уста, поклаща глава, но все пак не спира да се усмихва, гледайки снимката. В светлината на прожекторите на сцената на „Алте Опер“ свири струнен квартет „Токио“. Слабото лице на Клайв Грийнсмит е с необичайно благо изражение, високото му чело блести. Кикуей Икеда взима висок тон с кутрето на лявата си ръка по грифа на цигулката.

— За съжаление, е невъзможно, може да става въпрос за… който и да било тон, но…

— А с лупа… Тогава ще се виждат пръстите, струните, грифът на инструмента…

— Теоретично да, но…

Въздъхва и поклаща глава.

— Познавате ли някого, който би могъл да ми помогне? — продължава Юна настоятелно. — Някой музикант или преподавател в Музикалната академия, който би могъл да анализира снимката?

— Бих желал да…

— Няма да стане, така ли? — пита Юна.

— Не, сериозно — отвръща Роберт и свива рамене. — Щом Аксел не е успял, не вярвам да е възможно.

— Аксел? Брат ви?

— Не сте ли му я показали? — пита Роберт.

— Не — отвръща Юна.

— Нали разговаряхте се него.

— Не и за музика, нали вие сте музикантът — усмихва се полицаят.

— Попитайте го във всеки случай — заключава Роберт.

— Защо той…

Юна млъква, когато се почуква на вратата на ателието. Влиза Сага Бауер. Слънчевата светлина огрява русата й коса.

— Тук ли е Аксел? — пита тя.

— Не — отговаря Юна.

— Още един полицай? — учудва се Роберт с усмивка.

— От разузнаването — лаконична е Сага.

Паузата е малко по-дълга, Роберт сякаш не може да откъсне поглед от нея. Не може да се нагледа на големите, невероятно сини очи и сякаш изрисуваните светлорозови устни.

— Не знаех, че в Тайните служби има отдел за нимфи — продумва той, усмихва се широко и безгрижно, след което се опитва да изглежда сериозно: — Извинете, не беше нарочно, но наистина приличате на нимфа или на Бауерова принцеса.

— Външният вид лъже — казва тя сухо.

— Роберт Рисен — представя се той и подава ръка.

— Сага — отвръща тя.

70.
Усещане

Юна Лина и Сага Бауер напускат дома на семейство Рисен. Телефонът на Сага започва да жужи, тя поглежда съобщението и се усмихва на себе си.

— Ще обядвам вкъщи — казва тя и се изчервява.

— Колко е часът?

— Единайсет и половина… Ти ще продължиш ли?

— Не, на обеден концерт съм в „Сьодра театерн“ с един приятел.

— В такъв случай би ли могъл да ме оставиш в Сьодер, живея на улица „Бастюгатан“.

— Мога да те закарам до дома, ако искаш — предлага той.

Когато Юна се запъти към ателието на по-малкия брат Роберт Рисен, Сага остана при Аксел. Тъкмо бил започнал да описва кариерата си в ООН, когато телефонът му иззвънял. Той погледнал дисплея, извинил се и излязъл от стаята. Сага останала да го чака, но след петнайсет минути тръгнала да го търси. След като не го открила, отишла в ателието на Роберт Рисен. Заедно с Роберт и Юна продължили да търсят Аксел и разбрали, че е излязъл.

— Какво всъщност искаше от брата на Аксел Рисен?

— Усетих нещо — започна Юна.

— Ура! — възкликва Сага. — Едно усещане.

— Знаеш ли… Показахме снимката на Понтус Салман — продължава Юна. — Той разпозна себе си, разказа открито за срещата във Франкфурт, за бизнес разговорите с правителството на Судан, за прекъснатите контакти след издаденото решение за арест на Наказателния съд в Хага…

Спира, когато телефонът му иззвънява, намира го, без да изпуска трафика от поглед, и отговаря:

— Доста бързо.

— Времето се потвърждава — казва Аня Ларшон. — Струнен квартет „Токио“ е свирил в „Алте Опер“ и Понтус Салман е бил във Франкфурт.

— Разбирам — казва Юна.

Сага го гледа как слуша внимателно, как кима и благодари, преди да приключи разговора.

— Значи Понтус Салман е казал истината? — пита Сага.

— Не знам.

— Но времето е потвърдено?

— Само защото Понтус Салман е заминал за Франкфурт и струнен квартет „Токио“ е свирил в „Алте Опер“… но той е бил много пъти във Франкфурт, а квартетът е свирил в „Алте Опер“ поне веднъж в годината.

— Нима се опитваш да кажеш, че е излъгал за времето, въпреки че го имаш потвърдено?

— Не, не знам… както казах, усещане — продължава Юна. — Има силен мотив да излъже, ако той и Карл Палмкруна са преговаряли с Агате ал Хайи след заповедта за арест.

— Би било престъпно, би изглеждало, да му се не види, като износ на оръжие директно за милицията в Дарфур, би нарушило международни закони и това…

— Повярвахме на Понтус Салман, защото се разпозна на снимката — казва Юна. — Но това, че е казал истината, не означава, че никога не лъже.

— Това ли е усещането ти?

— Не, нещо в гласа на Салман… когато каза, че единственото забележително на снимката е, че Карл Палмкруна не е отказал шампанското.

— Защото нямало повод за празнуване — допълва Сага.

— Да, така се изрази, но усещането ми подсказва, че напротив — имало е повод за празнуване, вдигнали са наздравица с шампанско, защото са постигнали споразумение.

— Всички факти говорят против това, което казваш.

— Помисли за снимката — настоява Юна. — В ложата има настроение и… лицата им греят от подписания договор.

— Но дори да е така, не можем да определим кога е било без Пенелопе Фернандес.

— Какво казва лекарят й? — пита Юна.

— Че ще можем да разговаряме с нея много скоро, но все още е нестабилна психически.

— Нямаме представа какво знае — казва Юна.

— Не, но по дяволите, за какво друго да се хванем?

— Снимката — на мига реагира Юна. — Защото на фона се виждат четиримата музиканти и може би по ръцете им е възможно да се определи какво свирят и след това кога го свирят.

— Юна — въздъхва тя.

— Да — усмихва се той.

— Надявам се схващаш, че това е пълна лудост.

— Роберт каза, че чисто теоретично е възможно.

— Да изчакаме, докато Пенелопе се почувства малко по-добре.

— Ще се обадя — казва Юна и набира номера на полицията, за да го свържат със стая У12.

Сага гледа спокойното му лице.

— Казвам се Юна Лина, аз съм…

Спира и на лицето му грейва широка усмивка.

— Разбира се, че си спомням: вас и червеното ви палто — казва той и слуша. — Да, но… Мислех, че ще предложите хипноза?

Сага чува как лекарката се смее на шегата.

— Не — казва той. — Но всъщност наистина трябва да говорим с нея.

Лицето му става сериозно.

— Разбирам, но… най-добре е, ако можем да я убедим… Окей, ще намерим решение… Дочуване.

Докато приключва разговора, той завива по „Белмансгатан“.

— Говорих с Даниела Ричардс — казва Юна на Сага.

— Какво мисли тя?

— Че можем да разпитаме Пенелопе след няколко дни, но първо трябва да я преместим другаде — отказвала да стои в подземната стая…

— Няма по-безопасна.

— Но ако отказва… — колебае се Юна.

— Ще й обясним, че е опасно.

— Тя го знае вече по-добре от нас…

71.
Седем милиона варианти

Диса и Юна седят един срещу друг на маса в ресторант на площад „Мусебаке“. Слънчевата светлина огрява салона през големите прозорци с изглед към Стария град, острова Шепсхолмен и блестящата вода. Бяха яли печена херинга с картофено пюре и боровинков сос и тъкмо допиваха последните глътки безалкохолна бира. Роналд Браутигам седи на малката сцена пред черен роял, а десният лакът на Изабел ван Кьолен е повдигнат при движението на лъка.

Музиката спира, последните тонове на цигулката трептят, изчакват пианото и преди края високо вибрират.

Юна и Диса си тръгват от ресторанта, излизат на площада, спират и се поглеждат.

— Какво е това с Паганини? — недоумява тя и оправя яката на ризата му. — Последния път пак говори за него.

Той нежно улавя ръката й.

— Исках просто да се срещнем…

— За да се караме, че не си пиеш лекарството?

— Не — сериозно възразява той.

— А правиш ли го?

— Скоро ще започна да го пия. — В гласа му се долавя нетърпение.

Тя замълчава, светлозеленият й поглед спира върху него за миг. Поема си дъх и предлага да тръгват.

— Във всеки случай музиката беше великолепна. Сливаше се някак си нежно със светлината отвън. Мислех си, че Паганини винаги е бил… еквилибристичен и стремителен… Слушала съм веднъж Юнгве Малмстен да свири Каприз номер 5 в „Грьона лунд“[1].

— Когато беше гадже на Бенджамин Гантенбайн.

— Сприятелихме се във Фейсбук след толкова години.

Разхождат се, хванати за ръка през Слусен надолу към моста Шепсбрун.

— Може ли да се разбере по пръстите какви тонове свири някой на цигулка? — пита Юна.

— Имаш предвид, без да се чува нищо?

— От снимка.

— Приблизително, струва ми се… зависи колко добре познаваш инструмента — казва тя.

— Но с каква точност?

— Мога да попитам Кай, ако е важно — предлага тя.

— Кай ли?

— Кай Самюелсон от музикалния факултет. Карах шофьорски курс с него, но всъщност го познавам чрез баща ми.

— Можеш ли да се обадиш сега?

— Окей — казва Диса и смръщва вежди. — Искаш да му позвъня сега?

— Да — отвръща Юна.

Тя пуска ръката му, взима телефона, търси сред контактите си и звъни на професора.

— Обажда се Диса — усмихва се тя. — Да не би да прекъсвам обяда ти?

Юна чува весел мъжки глас в слушалката. След кратка размяна на любезности Диса пита:

— В момента съм с един добър приятел, който иска да те попитам нещо.

Засмива се на коментара и пита по същество:

— Може ли да се види какви тонове свири един цигулар… не, изобщо… имам предвид по пръстите.

Юна гледа Диса, която слуша със смръщено чело. Някъде от уличките на Стария град се чува маршова музика.

— Окей — казва Диса след малко. — Знаеш ли, Кай, най-добре е да говориш с него.

И подава слушалката на Юна.

— Юна Лина.

— За когото Диса говори толкова много — допълва Кай Самюелсон с приветлив глас.

— Една цигулка има само четири струни — започва Юна. — Всъщност не би трябвало да може да се свирят много различни тонове…

— Какво имате предвид, като казвате „да се свирят“? — учудва се професорът.

— Най-ниският тон трябва да е свободен „сол“ — казва Юна със спокоен глас. — А някъде има и най-висок тон, който…

— Добре разсъждавате — прекъсва го професорът. — Френският учен Мерсен издава през 1636 година „Универсална хармония“. В това свое произведение споменава, че най-добрите цигулари могат да изсвирят до една октава над всеки свободен тон. Това означава, че обхватът е от малко „сол“ до три пъти подчертано „ми“… което ни дава общо трийсет и четири тона в хроматичната скала.

— Трийсет и четири тона — повтаря Юна.

— Но ако се насочим към малко по-съвременните музиканти — продължава Самюелсон ентусиазирано, — тогава диапазонът ще се разшири според новата позиция на пръстите… и е възможно достигане до три пъти подчертано „ла“, а по този начин и до хроматична скала с трийсет и девет тона.

— Продължавайте — казва Юна, докато Диса се спира до галерия със странни, размазани картини.

— Въпреки че още когато Рихард Щраус преработва учебника по инструментознание на Берлиоз през 1904 година, четири пъти подчертаното „сол“ се посочва за възможно най-високия тон за оркестров цигулар, което означава четирийсет и девет тона.

Докато Кай Самюелсон се смее в слушалката, Юна го изчаква мълчаливо.

— Горната граница далеч не е достигната — пояснява професорът. — При това може да се добави цял регистър от флажолети и кварти.

Те подминават новопостроен викингски кораб до Слотскайен и приближават парка „Кунгстрегорден“.

— А на виолончелото? — прекъсва го Юна нетърпеливо.

— Петдесет и осем — отвръща той.

Диса му хвърля припрян поглед и посочва масичките отвън.

— Всъщност въпросът ми е дали бихте могли да погледнете портрет на четирима музиканти: две цигулки, една виола и едно виолончело — казва Юна. — Бихте ли могли от ясна снимка, само като видите пръстите им, струните и грифовете на инструментите, да познаете какво свирят.

Юна чува как Кай Самюелсон си тананика в слушалката.

— Има много варианти, хиляди…

Диса свива рамене и продължава, без да го поглежда.

— Седем милиона комбинации — казва Кай Самюелсон след миг.

— Седем милиона — повтаря Юна.

В слушалката става тихо.

— Но на моята снимка — продължава Юна упорито — пръстите и струните се виждат ясно и доста лесно могат да се изключат много алтернативи.

— С удоволствие ще погледна снимката — отговаря професорът. — Но няма да мога да отгатна тоновете…

— Но…

— И представете си, Юна Лина — продължава той развеселен. — Представете си, че стигнете до приблизителните тонове… как бихте ги открили сред хилядите струнни квартети: Бетховен, Шуберт, Моцарт…

— Разбирам, невъзможно е — прекъсва го Юна.

— Категорично — допълва Кай.

Юна благодари за разговора и сяда до Диса, която го чака до зиданата ограда на един фонтан.

Тя скланя лице към рамото му. Когато я прегръща, си спомня думите на Роберт Рисен за брат му: „Щом Аксел не е успял, не вярвам, че е възможно“.

[1] Увеселителен парк в Стокхолм. — Бел.прев. ↑

72.
Загадката

Крачейки забързан нагоре по улица „Брахегатан“, Юна Лина чува детски смях и викове от немското училище.

Звъни на вратата на Аксел и дочува отвътре отчетливо цъкащ часовник. След като изчаква, решава да обиколи имота. Изведнъж чува рязък звук от струнен инструмент. Някой стои в сянката на широколистно дърво. Юна спира на разстояние. На мраморните плочи в градината стои момиче с цигулка. Може би е на петнайсет. Косата й е много къса, изрисувала е ръцете си. До нея Аксел Рисен кима и слуша с любопитство, когато момичето прокарва лъка по струните. То изглежда така, сякаш държи инструмента за първи път. Може би е негова дъщеря или внучка, защото той не сваля от нея топъл поглед.

Лъкът се движи косо над струните със стържещ, скърцащ звук.

— Доста е разстроена — търси тя обяснение за ужасното звучене.

Усмихва се и внимателно връща инструмента.

— Да свириш на цигулка, значи да имаш слух — приятелски казва Аксел. — Човек слуша, чува музиката вътре в себе си и само я прехвърля в действителността.

Вдига цигулката и засвирва въведението „Ла сегедиля“ от операта „Кармен“ на Бизе, спира и й показва инструмента.

— Пренастройвам струните малко напосоки, ето така, и така — казва той и завърта ключовете многократно в различни посоки.

— Защо ще…

— Сега цигулката е напълно разстроена — продължава той. — И ако бях научил произведението механично, с точната позиция на пръстите, както свирих току-що, ще звучи ето така.

Той засвирва отново „Ла сегедиля“ и звученето е ужасно, почти неузнаваемо.

— Прекрасно — шегува се тя.

— Но ако вместо това се вслушаш в струните — казва той и натиска „ми“-струната. — Чуваш ли? Прекалено ниско е, но няма никакво значение, може да се компенсира, като вземеш тона по-нагоре по грифа.

Аксел Рисен повтаря мелодията на напълно разстроен инструмент със странна позиция на пръстите, но с верните тонове. „Ла сегедиля“ зазвучава отново, безупречно.

— Ти си магьосник. — Момичето се смее и ръкопляска.

— Здравейте — обажда се Юна, приближава се и се здрависва с Аксел, а после и с момичето.

Гледа Аксел, който държи разстроената цигулка.

— Впечатляващо.

Аксел следи погледа му и поклаща глава:

— Всъщност не съм свирил от трийсет и четири години — казва той със странна интонация.

— Вярваш ли му? — пита Юна момичето.

Тя кимва и отвръща загадъчно:

— Не виждате ли светлината?

— Бевърли — тихо казва Аксел.

Тя се разсмива и изчезва между дърветата.

— Трябва да говоря с вас — казва Юна на Аксел.

— Извинявам се за изчезването си — казва Аксел и започва отново да настройва цигулката. — Но изникна нещо спешно.

— Не се безпокойте, аз се върнах.

Юна забелязва, че Аксел наблюдава момичето, което събира плевели в тревата.

— Има ли ваза вътре? — пита тя.

— В кухнята — отговаря той.

Тя отнася вътре малкия букет от разцъфнали глухарчета, бели топки от семена.

— Любимото й цвете — пояснява Аксел и се заслушва в „сол“-струната, завърта ключа и оставя цигулката на мозаечната маса.

— Бих искал да погледнете това — казва Юна и изважда снимката от найлоновата папка.

Сядат на масата. Аксел изважда очила от джоба на ризата си и внимателно разглежда снимката.

— Кога е направена? — въпросът му не закъснява.

— Не знаем, вероятно през пролетта на 2008 година — отвръща Юна.

— Да — казва Аксел и изведнъж се отпуска.

— Познавате ли ги? — спокойно пита Юна.

— Естествено — казва Аксел. — Палмкруна, Понтус Салман, Рафаел Гуиди и… Агате ал Хайи.

— Дошъл съм обаче да помоля да погледнете музикантите отзад.

Аксел поглежда учудено Юна и отново разглежда снимката.

— Струнен квартет „Токио“… добри са — равнодушно преценява той.

— Да, но се питам… мислих си дали е възможно специалист да определи по снимката какво свири квартетът.

— Интересен въпрос.

— Възможно ли е изобщо квалифицирано предположение? Кай Самюелсон отрече, а когато брат ви Роберт я погледна, каза, че това е напълно невъзможно.

Юна се навежда напред, очите му се изпълват с нежност и топлота под широката сянка:

— Брат ви е сигурен, че ако вие не успеете, никой друг няма да успее.

Усмивка заиграва изведнъж в ъгълчетата на устните на Аксел:

— Той ли го каза?

— Да — отговаря Юна. — Но не разбрах какво имаше предвид…

— Нито пък аз — засмива се Аксел.

— Искам все пак да погледнете снимката с лупа.

— Смятате, че в такъв случай може да се определи кога се е провела срещата на снимката — отбелязва Аксел сериозно.

Юна кимва, изважда лупата от чантата си и му я подава.

— Сега трябва да виждате пръстите им — казва полицаят.

Седи, без да продумва, гледа как Аксел разглежда снимката и не спира да мисли, че ако тя е направена преди обвинението срещу президента на Судан Омар ал Башир през юли 2009 година, то усещането му го е подвело. Но ако е направена след заповедта за арест, значи е бил прав, става въпрос за престъпна дейност.

— Разбира се, че виждам пръстите — бавно проговаря Аксел.

— Можете ли да отгатнете кои тонове свирят? — пита Юна предпазливо.

Аксел въздъхва, връща снимката и лупата и неочаквано изпява четири тона. Доста ниски, но съвсем ясни. Млъква за миг, взима цигулката от масата и изсвирва два високи, вибриращи тона.

Юна Лина се надига.

— Шегувате ли се?

Аксел Рисен среща погледа му.

— Мартин Бийвър свири три пъти подчертано „до“, Кикуей — два пъти подчертано „до“. Казухиде Изомура прави пауза, а Клайв — четиритонно пицикато. Изпях това: голямо „ми“, голямо „ла“, малко „ла“ и веднъж подчертано „до“.

Юна записва и после пита:

— Колко точно е гадаенето ви?

— Това не е гадаене — отвръща Аксел.

— Смятате ли, че тази комбинация от тонове съществува в много произведения? Имам предвид… възможно ли е чрез тези тонове да се изберат творбите, които струнен квартет „Токио“ би могъл да изпълнява на снимката?

— Тази комбинация се среща само на едно място — отговаря Аксел.

— Откъде знаете?

Аксел се обръща към прозореца. Големите, трептящи листа се отразяват в стъклото.

— Продължавайте, моля ви — казва Юна.

— Със сигурност не съм чувал всичко, което свирят…

Аксел свива извинително рамене.

— Но имахте предвид, че можете да откриете точно тези тонове в конкретно произведение? — повтаря въпроса си Юна.

— Точно тази комбинация съществува само на едно място, доколкото ми е известно — пояснява Аксел. — В такт 156, първа част от втори струнен квартет на Бела Барток.

Отново взима цигулката и я слага на рамото си.

— Tranquillo… музиката просто притихва прекрасно като приспивна песен. Чуйте първата цигулка — казва той и започва да свири.

Пръстите се движат плавно, тоновете трептят светли и нежни. Спира да свири само след четири такта.

— Двете цигулки се следват една друга, същите тонове, но в различни октави — обяснява той. — Прекалено красиво е, но срещу акордите на виолончелото в ла-мажор цигулките правят едновременно дисонанси… макар и да не се възприемат точно така, защото са един вид преходни тонове, които…

Прекъсва самия себе си, млъква и оставя цигулката.

Юна го гледа.

— Съвсем сигурен ли сте, че музикантите на снимката свирят втори струнен квартет на Барток? — пита той тихо.

— Да.

Юна прекосява верандата, спира до люляковите гроздове и си мисли, че това, което току-що е чул, е напълно достатъчно, за да определи времето на срещата.

Усмихва се на себе си, скрива усмивката си с ръце, обръща се, взима една червена ябълка от купата на масата и среща учудения поглед на Аксел.

— Потвърждавате ли го? — пита той отново. — Наистина ли сте сигурен?

Аксел кимва и Юна му подава ябълката, извинява се, взима телефона от джоба на сакото си и се обажда на Аня.

— Аня, времето ме притиска…

— Нали щяхме да ходим на сауна през уикенда — прекъсва го тя.

— Нуждая се от помощ.

— Знам — подсмихва се тя.

Юна се опитва да потисне напрежението в гласа си:

— Не можеш ли да провериш репертоара на струнен квартет „Токио“ през последните десет години?

— Вече го направих.

— А да видиш какво са свирили в „Алте Опер“ във Франкфурт през същия период?

— Да, всъщност били са там всяка година, понякога няколко пъти.

— Някога свирили ли са втори струнен квартет на Бела Барток?

След малко тя отговаря:

— Да, един-единствен път, опус седемнайсет.

— Опус седемнайсет — повтаря Юна и среща погледа на Аксел, който кимва в отговор.

— Какво? — пита Аня.

— Кога? Кога са свирили втори струнен квартет на Барток?

— На 13 ноември 2009 година.

— Сигурна ли си? — пита Юна.

„Лицата на снимката са се срещнали четири месеца след издадената заповед за арест на суданския президент, мисли си той. Понтус Салман е излъгал за времето. Срещнали са се през ноември 2009 година. Ето я причината за случилото се. Някои са мъртви, още може би ще умрат.“

Юна протяга ръка и докосва виолетовите цветове на люляка, от съседния двор се носи аромат от грил, мисли си, че трябва да намери Сага Бауер и да й разкаже за напредъка.

— Това ли е всичко? — пита Аня в слушалката.

— Да.

— Може ли да чуя краткото изречение?

— Да, извинявай… Kiitokseksi saat pusun, за благодарност получаваш целувка — казва Юна и прекъсва разговора.

„Понтус Салман ни е излъгал, минава през ума му за сетен път. Имало е пълно оръжейно ембарго, когато се е срещнал с Палмкруна, Рафаел и Агате ал Хайи. Всички сделки от този род са били забранени без всякакви изключения или отстъпки.

Но Агате ал Хайи е искала да купи боеприпаси, а останалите да спечелят пари. Без да зачитат човешки права или международни закони.

С леден глас Понтус Салман излъга за времето на срещата. Вярвал е, че няколко неочаквани признания, натъпкани в съзнанието ни, ще скрият лъжата; че като се разпознае на снимката, ще останем доволни и просто ще приемем лъжата за датата.“

Юна вижда пред себе си Салман, който говори с безизразно лице, сиво блед и с дълбоки бръчки. Беше самата невинност, когато разпозна себе си и си спомни кога са се срещнали.

„Това е контрабанда на оръжие, бучи в главата му. Всичко се свежда до контрабанда на оръжие, снимката, изнудването и убийствата.“

Пред очите му е как Сага Бауер се изправя след казаното от Салман, а отпечатъкът от петте й пръста остава върху бюрото като мъглив спомен.

През юли 2009 година Международният наказателен съд в Хага издава заповед за арест на суданския президент Омар ал Башир за директна намеса в изтребването на три племенни групи в Дарфур, след което всички предстоящи доставки на боеприпаси от останалия свят са спрени. Суданската армия запазва оръжията си, картечниците и автоматите, но скоро боеприпасите се изчерпват. Първа ще усети прекратеното снабдяване, без съмнение, милицията в Дарфур. Но Карл Палмкруна, Понтус Салман, Рафаел Гуиди и Агате ал Хайи застават над международните закони. Срещат се през ноември, въпреки че намесата на президента в геноцида е оповестена публично преди месеци.

— Какво научихте? — пита Аксел и става.

— Какво ли? — разсеяно повтаря Юна.

— Определихте ли времето?

— Да — отсича Юна.

Аксел търси погледа му.

— Нещо не е наред ли? — пита домакинът.

— Трябва да тръгвам — промърморва Юна.

— Нима са се срещнали след заповедта за арест на Ал Башир? Не може да са го направили. Трябва да знам, ако е било така!

Юна го поглежда в очите: толкова спокойни и ясни…

73.
Последен въпрос

Сага Бауер лежи по корем на мъхестия светъл килим. Затваря очи, докато Стефан бавно я целува по гърба. Светлата й коса се стеле като блестящ облак на пода. Топлото лице на Стефан се допира до главата й.

„Продължавай“, мисли си тя.

Нежните движения на устните му я гъделичкат между лопатките. Налага си да не става и потръпва от удоволствие.

От стереото се носи еротичният дует за виолончело и мецосопран на композитора Карл Унандер-Схарин. Двете партии се кръстосват ритмично и се повтарят като бавен отблясък в тъмен поток.

Сага лежи неподвижно и усеща как възбудата възпламенява тялото й. Диша с полуотворена уста и навлажнява устните си с език.

Ръцете му се плъзгат по талията, около бедрата и повдигат дупето й.

„Нито един мъж преди не ме е докосвал толкова нежно“, мисли си Сага и се усмихва на себе си.

Той я гледа, тя разтваря бедра. Жаравата пламва в нея, пулсираща, изгаряща топлина.

Чува се да стене, усещайки езика му.

Внимателно я обръща по гръб. Ивиците от килима са се отбелязали на корема й.

— Продължавай — шепне тя.

— Иначе ще ме застреляш — смее се той.

Тя кимва и се усмихва с открито, щастливо лице. Черната коса на Стефан е паднала върху неговото лице, тънката конска опашка лежи върху едната й гърда.

— Хайде, свършѝ — казва Сага.

Придърпва лицето му към своето, целува го и среща езика му, топъл и влажен.

Той бързо изхлузва панталона си и ляга гол до нея. Тя свива крака и го чувства да прониква. Стене продължително и се задъхва, когато спират за миг. Усещат главозамайваща близост. Стефан прониква съвсем нежно. Слабите му бедра се движат бавно. Сага прокарва пръсти по лопатките, кръста, бедрата му.

В този момент иззвънява телефонът. „Типично“ е първото, което си мисли. Спокойната му мелодия се чува изпод купчината дрехи на дивана, под бялата ленена блуза, бикините и обърнатите наопаки дънки.

— Остави го да звъни — шепне тя.

— Това е твоят мобилен — казва той.

— Пет пари не давам в момента, не е нещо важно — мърмори тя и се опитва да го задържи.

Но той се надига, застава на колене и опипва джобовете на панталона й за телефона. Не го открива и блусът тихо продължава. Най-накрая обръща дънките с крачолите нагоре и изтръсква телефона на пода. Беше млъкнал. Лек звън напомня за оставеното съобщение.

Двайсет минути по-късно Сага Бауер тича по коридора на Националната полиция. Връхчетата на косата й са влажни след бързия душ. Тялото й все още тръпне от незадоволената страст. Бикините и дънките са й неудобни.

Сага хвърля бегъл поглед към любопитното кръгло лице на Аня Ларшон, когато се втурва в стаята на Юна. Той стои в средата със снимката в ръка и я чака. Когато среща леденосивия му остър поглед, тръпки на неприязън полазват по гърба й.

— Затвори вратата — казва той.

Тя затваря и се обръща към него в очакване. Диша бързо и тихо.

— Аксел Рисен си спомня всичката музика, която е слушал някога, всеки тон от всеки инструмент в симфоничен оркестър…

— Не разбирам какво говориш.

— Успя да види какво е свирил квартетът на снимката — втори струнен квартет на Бела Барток.

— Окей, значи си бил прав — казва тя бързо. — Произведението е отгатнато, но ние…

— Снимката е направена на 13 ноември 2009 година — прекъсва я Юна с необичайна острота в гласа.

— Значи онези тарикати са сключили сделка за оръжие със Судан след обвинението към Ал Башир — казва тя намръщено.

— Да.

— Знаели ли са, че боеприпасите са за Дарфур? — шепне тя.

Юна кимва и с усилие стиска челюсти.

— Карл Палмкруна не би трябвало да бъде в онази ложа — казва той. — И Понтус Салман не би трябвало да е там, никой не би трябвало да е там…

— Но ето че ги имаме на снимка — казва тя, потискайки задоволството си. — Рафаел Гуиди е вързал солидна сделка със Судан.

— Да — отвръща Юна и среща сините й като лятно небе очи.

— Хората винаги са казвали, че на истински големите риби все им се разминава — отбелязва Сага.

Стоят смълчани и отново поглеждат снимката, четиримата в ложата на „Алте Опер“, шампанското, лицата им, музикантите със старите инструменти на Паганини.

— Намерихме отговор на първата загадка — казва Сага и си поема дъх. — Разбрахме от снимката, че Судан се опитва да купи боеприпаси, въпреки забраните.

— Палмкруна е бил там, парите в банковата му сметка сигурно са от подкупи — казва Юна. — Но същевременно… Палмкруна не е одобрил никакъв оръжеен износ за Судан след случилото се с президента, това е напълно невъзможно, никога не би го напра…

Спира по средата на думата, когато телефонът изведнъж зажужава в сакото му. Юна отговаря, изслушва мълчаливо и затваря.

— Беше Аксел Рисен — съобщава той на Сага. — Твърди, че е разбрал съдържанието на снимката.

74.
Перфектен план

Самотно желязно момче, високо само петнайсет сантиметра, седи обгърнало с ръце свитите си колене в задния двор на Финската църква в Стария град. На три метра от него седи Аксел Рисен, облегнат на боядисаната в охра стена, и яде спагети от картонена кутия. С пълна уста махва с клечките за хранене към Юна и Сага, които влизат през портата.

— Какво сте разбрали? — пита Юна.

Аксел кимва, оставя храната на перваза на църковния прозорец, избърсва устата си с хартиена салфетка и се здрависва с полицаите.

— Казахте, че сте разбрали съдържанието на снимката — повтаря Юна.

Аксел свежда поглед, диша тежко и казва:

— Кения. Четиримата в ложата вдигат наздравица с шампанско, защото са се споразумели за голяма доставка на боеприпаси за Кения.

Млъква за миг.

— Продължавайте — казва Юна.

— Кения купува 1,25 милиона части лицензирано произведени муниции с размери 5,56×45 мм.

— За автомати — казва Сага.

— Износът отива за Кения — бавно обяснява Аксел. — Но боеприпасите не са за нея. Ще продължат към Судан, за милицията в Дарфур. Изведнъж го осъзнах. Съвсем ясно е, че доставката ще стигне Судан, тъй като купуващата страна е представена от Агате ал Хайи.

— Но къде се вмества Кения? — пита Юна.

— Четиримата в ложата се срещат след заповедта за арест на президента Ал Башир. Нали така? Вторият струнен квартет на Барток се свири само веднъж. Забранен е износът за Судан, но не и за Кения, за съседната страна на юг той все още е безпроблемен.

— Как може да сте сигурен в това? — пита Сага.

— Карл Палмкруна ми остави сделката, след като се самоуби. Последната задача, която не довърши. Обещах да подпиша разрешението за износ днес — мрачно отговаря Аксел.

— Същите боеприпаси, същата сделка. След заповедта за арест на президента просто са зачеркнали Судан и са написали Кения — казва Сага.

— Всичко е изпипано — потвърждава Аксел.

— Преди някой да е фотографирал срещата — отбелязва Юна.

— Преди Палмкруна да се самоубие, решението е било готово, всички са предполагали, че вече е подписал разрешението за износ — разказва Аксел.

— Вероятно доста са се притеснили, като са разбрали, че не го е направил — усмихва се Юна.

— Цялата сделка увисва във въздуха — казва Сага.

— Назначиха ме набързо — допълва Аксел. — Буквално тикнаха писалката в ръката ми, за да ме накарат да подпиша договора.

— Но?

— Исках да направя собствена преценка.

— И я направихте.

— Да.

— И всичко изглеждаше както трябва? — пита Сага.

— Да… обещах да подпиша и, без съмнение, щях да го направя, ако не бях видял снимката и не бях я свързал с Кения.

Стоят в тишина и гледат малкото желязно момче, най-малката обществена художествена творба в Стокхолм. Юна се навежда и погалва лъскавата му главичка. Нагрят от слънцето, металът излъчва топлина.

— Товарят кораба на гьотеборгското пристанище — съобщава Аксел приглушено.

— Подразбрах го — казва Сага. — Но без разрешително ще…

— Тези муниции няма да напуснат Швеция — категоричен е Аксел.

— Казахте, че очакват да подпишете разрешението днес — уточнява Юна. — Може ли да го забавите по някакъв начин? Много е важно за разследването да ги държите в неведение.

— Няма да седят и да чакат.

— Кажете им, че не сте напълно готов — казва Юна.

— Да, въпреки че ще бъде трудно. Вече достатъчно съм забавил сделката, но ще се опитам — обещава Аксел.

— Не става въпрос само за предварителното разследване, а и за вашата сигурност — пояснява полицаят.

Аксел се усмихва и пита със скептичен глас:

— Смятате ли, че ще ме заплашат?

— Докато очакват положителна вест, сте извън опасност — отвръща Юна с усмивка. — Но ако кажете „не“, ще загубят огромни инвестиции. Не мога да си представя размера на подкупите, за да се затворят очите на нужните хора в Кения.

— Няма да мога дълго да протакам подписването, Понтус Салман се опитва да ме открие през целия ден. Тези хора познават бранша, не можеш да ги заблудиш — казва Аксел в момента, когато телефонът му иззвънява.

Поглежда за миг дисплея и застива:

— Струва ми се, че отново е той…

— Отговорете — подканва го Юна.

— Окей — казва Аксел и отговаря.

— Търсих те няколко пъти — се чува провлаченият глас на Салман. — Знаеш… корабът е натоварен, струва пари да стои на пристанището, собственикът се е опитал да те открие, изглежда, не са получили разрешението за износ.

— Съжалявам — опитва се да звучи искрено Аксел и поглежда Юна и Сага. — Нямах време да прегледам последната част…

— Говорих с Министерския съвет, щял си да подпишеш днес.

Аксел се колебае, мислите му се лутат в различни посоки, би искал просто да прекъсне разговора, но вместо това леко се покашля, извинява се и скалъпва една лъжа:

— Друга сделка изникна междувременно.

Аксел чува фалшивия тон в гласа си, отговорът се забавя повече от нормалното. На път е да каже истината, че няма да получат разрешението за износ, защото планират контрабанда на боеприпаси в Дарфур.

— Останах с впечатление, че всичко ще бъде готово най-късно днес — казва Салман, без да скрива раздразнението си.

— Поели сте риск — отвръща Аксел.

— Какво искаш да кажеш?

— Без разрешително за износ, няма и износ…

— Но ние… Извинявай.

— Получили сте разрешение за производство на муниции, получили сте предварително одобрение, аз дадох положителни сигнали, но това е всъщност всичко.

— Много неща са заложени на карта — казва Салман поомекнал. — Да предам ли нещо на собственика? Можеш ли да прецениш колко ще се забавиш? Трябва да знае колко дълго ще остане закотвен, отнася се за цялата логистика.

— Все още съм положително настроен, но ще прегледам всичко за последен път и след това ще ви уведомя — категоричен е Аксел.

75.
Примамката

Сага Бауер скача на въже от петдесет минути във фитнеса на полицията, когато загрижен колега се приближава и я пита как се чувства. Лицето й е потно и мрачно, но краката й танцуват, сякаш неизморени от бързото неспиращо въже.

— Прекалено взискателна си към себе си — казва колегата.

— Не съм — отвръща тя и продължава да скача със стиснати устни.

Двайсет и пет минути по-късно Юна Лина слиза във фитнеса, отива при нея и сяда на наклонена пейка до една щанга.

— Скапана работа — казва тя, без да спира да скача. — Те ще прехвърлят муниции в Дарфур, а ние не можем и пръста си да мръднем.

— Сега поне знаем за какво става дума — спокойно отвръща Юна. — Знаем, че се опитват да минат през Кения и…

— Но какво, по дяволите, ще правим? — пита тя, докато скача. — Да арестуваме проклетия Понтус Салман? Да се свържем с Европол за Рафаел Гуиди?

— Все още не можем да докажем нищо.

— Кашата е голяма, много по-голяма, отколкото бихме искали — разсъждава тя, докато въжето свисти покрай нея и се удря в пода. — Замесени са Карл Палмкруна и Понтус Салман от Швеция… Рафаел Гуиди — той е гигант в бизнеса с оръжие… но да не забравяме и кенийското правителство, иначе нещата е нямало да потръгнат… а може би и шведското е замесено…

— Няма да се доберем до всички — констатира Юна.

— Най-умно би било да приключим случая — казва тя.

— Да го направим тогава.

Тя се засмива на шегата и продължава да скача със стиснати устни.

— Възможно е Палмкруна да е взимал подкупи много години — казва замислено Юна. — Но след като е получил изнудваческото писмо на Бьорн Алмскуг, се е притеснил, че купонът е свършил… и се е обадил на някого, вероятно на Рафаел… По време на разговора е осъзнал обаче, че е заменим… че той поради снимката се превръща в проблем. Проблем за лицата, инвестирали в сделката. Не са били готови да загубят парите си и да рискуват живота си заради него.

— Затова се самоубива — казва Сага и започва да скача по-бързо.

— Изчезва… и тогава остават само снимката и изнудвачът.

— Затова наемат международен „разрешител на проблеми“ — казва тя задъхано.

Юна кимва и тя започва да скача с вдигнати колене.

— Ако Виула не бе ги последвала на яхтата в последния момент, той е щял да убие Бьорн и Пенелопе и да потопи моторницата — разсъждава Сага.

Тя засилва темпото още повече и после спира.

— Щяхме… щяхме да го отпишем като нещастен случай — пъхти тя. — Щеше да вземе снимката, да изчисти всички компютри и да напусне безследно страната, напълно незабележимо.

— Макар че аз си мисля, че той всъщност не се страхува да бъде разкрит, просто е практичен — казва Юна. — По-лесно е да решиш проблемите, ако полицията не е замесена, но той се концентрира именно върху тях… защото в противен случай не би запалил апартаментите. Това отвлича вниманието, но той иска да си свърши работата както трябва, предпочита перфекционизма пред всичко останало.

Сага подпира ръце върху бедрата си, потта се стича по лицето й.

— Ясно е, че рано или късно щяхме да свържем пожарите с нещастния случай с яхтата — казва тя и изправя гръб.

— Но тогава щеше да е късно — отвръща той. — Задача на наемника е да изтрие всички следи и всички доказателства.

— Макар че сега и снимката, и Пенелопе са при нас — казва тя усмихната. — „Разрешителят на проблеми“ не е решил проблема.

— Поне засега.

Сага замахва веднъж, за да пробва боксовата круша, която виси от тавана, и поглежда замислено към Юна.

— Когато учех, гледах филм за банков обир, в който ти обезоръжаваш един мъж с помощта на счупен пистолет.

— Имах късмет — отвръща той.

— Да.

Той се смее, а тя се приближава към него, пробва да пораздвижи краката си, обикаля го и после спира. Протяга ръце с отворени длани и среща погледа му. Маха му с пръсти да се приближи до нея. Иска той да се опита да я удари. Той се усмихва и разбира намека за Брус Ли: махащата ръка. Поклаща глава, но не я изпуска от поглед.

— Видях как се движиш — казва той.

— Тогава знаеш — отсича тя.

— Бърза си и може би ще успееш с първите удари, но после…

— Ще изчезна — обяснява тя.

— Добро намерение, но…

Тя прави същия жест отново, примамва го, малко по-нетърпеливо.

— Но ти вероятно ще нападнеш прекалено грубо — продължава той развеселен.

— Не — отвръща тя.

— Опитай и ще видиш — спокойно я насърчава Юна.

Тя му маха, но той сякаш не забелязва, обръща й гръб и тръгва към вратата. Тя се придвижва бързо, следва го и забива дясно кроше. Той само превива врат, така че ударът да мине над главата му. Завърта, изважда пистолета си, в същото време я поваля на земята, като стъпва върху свивката на коляното й.

— Трябва да ти кажа нещо — задъхано казва тя.

— Че бях прав, нали?

— Не си въобразявай — отвръща тя със сърдит поглед и се изправя.

— Ако започнеш прекалено грубо…

— Аз не започнах грубо — прекъсва го тя. — Набих спирачка, защото се сетих за нещо важно, което…

— Тогава разбирам — смее се той.

— Пет пари не давам какво си мислиш — продължава тя. — Но се сетих, че може да използваме Пенелопе за примамка.

— За какво говориш?

— Замислих се, че ще се мести на друго място и точно когато щях да те ударя, ми дойде тази идея. Спрях, защото не трябваше да те повалям, ако искам да разговаряме.

— Разговаряй тогава — приятелски я подканва той.

— Осъзнах, че Пенелопе винаги ще е примамка за наемника и ще го привлича…

Юна спира да се усмихва и кима замислено.

— Продължавай.

— Не знаем дали убиецът подслушва радиовръзката ни… допускам го, защото откри Пенелопе на Шюмендьо — казва Сага.

— Да.

— Ще я открие някак си, така си мисля. И не му пука, че е под полицейска закрила. Трябва да направим всичко, за да запазим в тайна местонахождението й, но имам предвид, че не можем да я охраняваме без радиовръзка.

— Той ще я открие — съгласява се Юна.

— Така си мислех и аз… Пенелопе ще бъде примамка, въпросът е само да бъдем готови, когато той дойде. Естествено, тя ще остане под пълна закрила според плановете, но ако едновременно поставим цивилен екип да пази мястото, може би ще можем да заловим извършителя.

— Напълно права си… мислиш съвсем правилно — казва Юна.

76.
Безопасният апартамент

Карлос, Сага и Юна бързат по дългия коридор, който води към помещенията на разузнаването. Вернер Зандѐн вече се е настанил на мекия диван и ги очаква. Без да губи време за поздрав, започва да говори веднага щом те затварят вратата след себе си:

— Клара Улуфсдотер от Международната прокурорска камара е намесена… Задачата на Националната полиция и разузнаването е много сериозна, но кого, по дяволите, се опитваме да заловим?

— Знаем много малко — отвръща Сага. — Дори дали действа сам, може да става въпрос за професионалисти от Белгия или Бразилия, или за специалисти, напуснали КГБ, или откъдето и да било от стария Източен блок.

— Всъщност не е сложно да се подслушва радиовръзката ни — казва Карлос.

— Наемникът, естествено, знае, че Пенелопе е под охрана, че ще бъде трудно да се добере до нея — казва Юна. — Но понякога вратите ще се отварят, пазачите ще се сменят, ще й се носи храна, ще се среща с майка си, с психолог, с Никлас Дент от отдела за профил на извършителите и…

Спира, когато телефонът му иззвънява, бързо поглежда номера и затваря:

— Приоритетът ни е, без съмнение, да пазим Пенелопе — допълва Сага. — Но наред с това имаме възможността да заловим мъжа, убил колегите ни.

— Предполагам, не е нужно да напомням, че е опасен — предупреждава Юна. — Никога никой от нас няма да срещне по-опасен човек.

Защитеното жилище се намира на улица „Стургатан“ 1 с прозорец към улица „Сибилегатан“ и изглед към площад „Йостермалмсторг“. Отсреща няма сгради, най-близката е на повече от сто метра.

Сага Бауер държи стоманената врата, докато доктор Даниела Ричардс внимателно превежда Пенелопе от оловносивия полицейски бус. Заобиколени са от тежковъоръжени полицаи.

— Това е най-безопасното жилище над земята в цял Стокхолм — пояснява Сага.

Пенелопе не реагира на думите й. Следва Даниела Ричардс до асансьора. Навсякъде, на входа и на стълбището, има наблюдателни камери.

— Инсталирали сме детектори за движение, много модерна алармена система и кодирани директни линии към свързочната централа — разказва Сага, докато се качват нагоре.

На третия етаж Пенелопе минава през бронирана врата към топла връзка, където стои униформена полицайка. Тя отваря друга бронирана врата и ги въвежда в жилището.

— Апартаментът е с висока пожароустойчивост, има собствено електрозахранване и собствена вентилационна система — казва Сага.

— Тук ще си на сигурно място — допълва Даниела Ричардс.

Пенелопе вдига очи и поглежда лекарката с празен поглед.

— Благодаря — казва тя почти беззвучно.

— Мога да остана, ако искаш.

Пенелопе поклаща глава и Даниела напуска апартамента заедно със Сага.

Заключва вратата и застава до един от бронираните прозорци с изглед към „Йостермалмсторг“.

Някакво фолио на стъклото го затъмнява от външната страна. Поглежда навън и си мисли, че много от хората долу, на площада, вероятно са цивилни полицаи.

Внимателно се движи покрай прозореца. Отвън не се чува нищо.

Изведнъж на вратата се звъни.

Пенелопе трепва, сърцето й започва да бие силно и бързо.

Отива до монитора и натиска копчето на домофона. Полицайката в коридора поглежда в камерата и съобщава, че е дошла майка й.

— Пени, Пени? — чува тя тревожния глас на майка си.

Пенелопе завърта ключалката, механизмът отговаря с кликване и отваря тежката стоманена врата.

— Мамо — казва тя с усещането, че гласът й не може да надвика мъртвата тишина, възцарила се в апартамента.

Пуска майка си, затваря и заключва отново, като остава на вратата. Стиска устни и започва да трепери, но прогонва всякаква емоция от лицето си.

Поглежда майка си, но не се осмелява да срещне погледа й. Готова е да приеме укора й, че не е защитила сестра си.

Клаудия прави няколко предпазливи крачки в антрето и внимателно се оглежда наоколо.

— Грижат ли се за теб, Пени? — пита тя.

— Сега се чувствам добре.

— Но трябва да те охраняват.

— Правят го, тук съм в безопасност.

— Това единствено има значение — казва Клаудия едва доловимо.

Пенелопе се опитва да преглътне сълзите си. Заседнали са в гърлото и й причиняват болка.

— Трябва да се справя с много неща — продължава майка й и извръща лице. — Не мога да проумея… просто не мога да проумея, че трябва да организирам погребението на Виула.

Пенелопе бавно кима. Изведнъж майка й протяга ръка и нежно я погалва по бузата й. Пенелопе трепва неволно и майка й бързо отдръпва ръката си.

— Казват, че скоро всичко ще приключи — обяснява Пенелопе. — Полицията ще залови оня мъж… който… уби Виула и Бьорн.

Клаудия кимва и се обръща към дъщеря си. Лицето й е открито и беззащитно и Пенелопе учудена вижда, че майка й се усмихва.

— Благодаря ти, че си жива — казва Клаудия. — Че те имам, това единствено има значение за мен, само това…

— Мамо.

— Малкото ми момиченце.

Клаудия отново протяга ръка, но този път Пенелопе не се отдръпва.

77.
Ударът

В прозоречната ниша на апартамент на третия етаж на улица „Нюбругатан“ 4А седи шефът на операцията Йени Йорансон и чака. Часовете минават, но никой не докладва нищо. Всичко е спокойно. Тя гледа надолу към площада и нагоре към покрива над апартамента на Пенелопе, и към покрива на „Сибилегатан“ 27, където няколко гълъба разперват криле и отлитат.

Там е разпределен Сони Ларшон. Сигурно се е преместил и е уплашил птиците.

Йени се свързва с него и той потвърждава, че е сменил позицията си, за да вижда един апартамент отвътре.

— Струва ми се, че мярнах бой, но се оказа, че играят на електронна игра и ръкомахат пред телевизора.

— Върни се на мястото си — сухо нарежда Йени.

Вдига бинокъла и проследява отново тъмното пространство между будката за вестници и бряста, което й се струва съмнително.

Блумберг, който е облечен в кафяви спортни дрехи и тича нагоре по „Сибилегатан“, се свързва с нея.

— Виждам нещо в двора на църквата — съобщава той тревожно.

— Какво?

— Някой се движи под дърветата, на десетина метра от оградата към „Стургатан“.

— Провери го, Блумберг, но внимавай — нарежда тя.

Той се затичва покрай стълбището до тясната стена на Военния музей и продължава бавно към двора на църквата. Лятната нощ е топла, всичко наоколо е раззеленено. Безшумно стъпва по тревата до чакълената пътека, мисли си да спре някъде наблизо и да се престори, че се разтяга, но продължава напред. Листата леко шумолят. Светлото небе е засенчено от клоните, между гробовете цари мрак. Изведнъж почти на земята вижда едно лице. На жена около двайсетте. Косата й е късо подстригана и боядисана в червено, брезентовата й раница лежи до главата. Усмихва се щастливо, докато друга жена, смеейки се, вдига блузата й и я целува по гърдите.

Блумберг се отдръпва, преди да доложи на Йени Йорансон:

— Фалшива тревога, любовна двойка.

Минават три часа, захлажда се, роса покрива земята. Блумберг трепери, прави една обиколка и се озовава пред жена на средна възраст с повехнало лице. Изглежда много пияна, стои, клатушкайки се, с два пудела на каишка. Кучетата душат усърдно наоколо, искат да продължат, но тя ги дръпва ядосано назад.

До оградата на църковния двор минава жена, облечена като стюардеса, колелцата на морскосиньото й куфарче тракат по асфалта. Хвърля към Блумберг безразличен поглед, а той сякаш дори не я забелязва, макар че са колеги повече от седем години.

Мария Ристунен продължава с куфарчето към входа на метрото, за да провери този, който се крие до съседната порта. Тя крачи напред, чува токчетата да отекват между стените. Куфарчето се удря в бордюра и се накланя, тя трябва да спре и в същото време да погледне криещия се. Добре облечен мъж, но със странно изражение на лицето. Като че търси нещо, поглежда я притеснено.

Сърцето й забива силно, обръща се и чува шефката Йени Йорансон да говори в слушалката й.

— И Блумберг го вижда, на път е — казва Йени. — Изчакай Блумберг, Мария. Изчакай Блумберг.

Мария изправя куфарчето, но не може да се бави повече, трябва да продължи. Опитва се да забави ход, приближавайки се към мъжа с тревожния поглед. Ще трябва да го подмине, да върви с гръб към него. С приближаването й мъжът се притиска все по-силно до вратата. Държи едната си ръка скрита под дрехите. Адреналинът нахлува във вените й, когато мъжът внезапно прави крачка към нея и изважда предмета, скрит под палтото му. Зад рамото му Мария вижда вдигнатото оръжие на Блумберг, готово за стрелба. Той обаче го сваля, когато Йени съобщава за фалшива тревога, мъжът е невъоръжен, държи само бирена кутия в ръката си.

— Кучка — просъсква той и я пръска с бирата.

— Господи — въздъхва Йени в слушалката й. — Продължавай към метрото, Мария.

Нощта преминава без инциденти, последните клубове затварят, по улиците минават само собственици на кучета и събирачи на амбалаж, раздавачи на вестници и хора, бягащи за здраве. Йени Йорансон очаква с нетърпение смяната в осем. Поглежда към църквата „Хедвиг Елеонора“ и после към тъмния прозорец на Пенелопе Фернандес, мести поглед и надолу по „Стургатан“, и по-нататък към сградата с апартаменти на свещеници, където е израснал Ингмар Бергман. Взима една никотинова дъвка и се съсредоточава върху площада, пейките, дърветата, скулптурата с разкрачената жена и мъжа с парчето месо на рамото.

Изведнъж забелязва движение до вратата на високата стоманена ограда, която води към Йостермалмските хали. Тъмно е, но на фона на слабия отблясък в стъклото се мяркат бързи движения.

Йени Йорансон вика Карл Швирт. Той седи с два чувала празни бутилки на пейка между дърветата, където преди се е намирал входът на театър „Фолктеатерн“.

— Не, нищо не виждам, мамка му — отвръща той.

— Остани там.

„Може би, мисли си тя, трябва да разреша на Блумберг да напусне мястото си до църквата и да изтича към парка «Хумлегорден», за да провери ситуацията.“

Йени поглежда отново към портата, струва й се, че някой е коленичил в тъмното до черната ограда. Нелегално такси е объркало посоката и обръща на „Нюбругатан“. Йени бързо вдига бинокъла и чака светлината от фаровете да се плъзне по червената тухлена фасада на халите. Портата се осветява, но сега тя не вижда нищо. Колата спира и паркира на склона.

— Глупак — мърмори тя, когато вижда шофьора да се качва с едната гума на тротоара.

Но изведнъж светлината озарява една малко по-отдалечена витрина и се отразява върху портата.

Някой се крие зад високата ограда.

Нужна й е само секунда, за да осъзнае гледката. Мъж настройва на прицел оръжие.

Бързо сваля бинокъла и извиква свързочната централа по радиостанцията.

— Тревога, виждам оръжие — почти крещи тя. — Военно оръжие с оптически мерник, мъж до вратата на халите… Повтарям: снайперист на наземно ниво на ъгъла между „Нюбругатан“ и „Хумлегордсгатан“!

Мъжът е зад портата. Наблюдава празния площад, изчаква събирача на амбалаж на пейката да се махне, но го игнорира, когато разбира, че възнамерява да преспи там. Прикрит от мрака, разгъва приклада с облекчаващата поддръжка за рамо на модулен снайпер, полуавтоматична пушка с пясъчен цвят за разстояния до два километра с прецизни боеприпаси. Спокойно монтира титановия заглушител пред отвора на цевта, нагласява пълнителя и пуска предния статив.

Малко преди да затворят, е влязъл в халите, скрил се в склад и изчакал почистването и обиколката на охраната. Веднага щом загасили лампите и станало тихо, е влязъл в магазина. Отвътре прекъснал алармата на голямата входна врата на ъгъла и после излязъл до външната порта, защитена от улицата със здрава желязна решетка.

Зад решетката портата е като малка стая, като окоп. Защитен е от всички посоки, но гледката му напред е чиста. Не се вижда, когато не се движи. Ако някой се приближи до портата, може да се отдръпне в тъмното.

Насочва оръжието към сградата, където се намира Пенелопе Фернандес, и претърсва стаята с електрооптичния мерник. Бавно и систематично. Чакал е дълго, утрото наближава и скоро ще трябва да напусне мястото си и да изчака следващата нощ. Защото знае, че тя ще погледне към площада, уверена, че ламинираното стъкло я предпазва.

Прицелва се, осветяват го фаровете на автомобил, обръща се за малко и пак се връща към апартамента на „Стургатан“ 1. Почти незабавно се натъква на топло лъчене зад тъмния прозорец. Обхватът е слаб и накъсан поради разстоянието и бронираното стъкло. По-лош, отколкото е предполагал. Опитва се да фиксира размазаните контури на топлинната картина и да открие центъра. Бледа розова сянка се движи в петнисто лилаво, ту по-светла, ту по-тъмна.

Неочаквано се случва нещо на площада отпред: двама цивилни полицаи тичат към него с извадени пистолети, скрити до телата.

78.
Халите

Пенелопе се събужда рано и не може да заспи, остава дълго в леглото, но после става и слага вода за чай. Мисли си, че полицията ще остане още само няколко дни. По-дълго няма да е икономически рентабилно. Ако извършителят не беше убил полицаите, изобщо нямаше да са тук, ресурсите щяха да са ограничени.

Сваля врящата вода от печката, напълва каната и слага две торбички чай с лимон. Занася каната и една чаша в мрачната всекидневна, оставя ги в нишата, запалва лампата със зеленото стъклено кълбо, която виси на прозореца, и поглежда към празния площад.

Изведнъж вижда двама души да тичат по паважа, падат и остават легнали. Изглежда странно. Бързо загасва лампата. Нещо люлеещо се плъзва, стържейки по прозореца. Тя поглежда отново навън и се отмества встрани. Група полицаи тича по „Нюбругатан“, вижда проблясък върху вратата до халите и в същата секунда чува звук, като че някой хвърля мокър парцал по прозореца. Куршум пронизва ламинираното стъкло и се забива в стената зад нея. Тя заляга на пода и пропълзява, без да забележи, че е порязала дланите си.

Стеве Билгрен тъкмо бе сменил спокойната службица с оперативните части на Отдела за специална намеса в Националната полиция.

Сега седи на пасажерското място до прекия си шеф Мира Карлсон в една цивилна алфа, която бавно се търкаля нагоре по „Хумлегордсгатан“. Стеве Билгрен никога не е участвал в извънредна акция, но много пъти се е чудил как ли би се справил. Тази мисъл започна да го безпокои особено, след като приятелката му миналата седмица, излизайки от банята, с усмихнато лице му показа теста за бременност.

Тялото му е изморено от вчерашния футболен мач. Болката от тренировките се усеща като тежест в мускулите на бедрата и прасците.

Чуват се няколко приглушени удара отвън, когато Мира успява да погледне през прозореца и да зададе въпроса:

— Какво, по дяволите, беше това, което…

Млъква, когато чува глас да крещи по радиостанцията, че двама колеги са застреляни по средата на „Йостермалмсторг“, че група 5 трябва да влезе откъм „Хумлегордсгатан“.

— Ще го пипнем — казва оперативният координатор от разузнаването с висок глас. — Имаме, мамка му, само четири входа към халите и…

— Сигурни ли сте? — намесва се Йени Йорансон.

— Врата откъм „Нюбругатан“, една на ъгъла и две откъм „Хумлегордсгатан“.

— Доведете хора, повече хора — крещи Брулин на някого.

— Опитваме се да намерим карта на халите.

— Преместете групи 1 и 2 към предната врата — вика някой друг. — Група 2 влиза вътре, група 1 остава на вратата.

— Бързо, бързо, бързо!

— Група 3 да се изтегли към страничните входове и да подкрепи група 4 — казва Йени с овладян глас. — Група 5 вече получи заповед да влезе в халите, ще използваме цивилната алфа, която е съвсем наблизо.

Шефът на командването Рагнар Брулин от миниоперативната ръководна централа се свързва с алфата. Стеве Билгрен поглежда с безпокойство Мира Карлсон и поема разговора. Брулин, силно разтревожен, им казва да карат към „Маюршгатан“ и да изчакат по-нататъшна заповед. Обяснява набързо, че районът на действие е разширен и че вероятно трябва да подкрепят група 5 в стрелбата.

Шефът повтаря няколко пъти, че положението е сериозно, че заподозреният извършител се намира в халите.

— Мамка му — шепне Стеве. — Не би трябвало да съм тук, толкова съм глупав…

— Спокойно — казва Мира.

— Само защото момичето ми е бременно, разбрах го миналата седмица, ще ставам баща.

— Поздравления.

Той диша ускорено, гризе нокътя на палеца си и се взира пред себе си. През предното стъкло Мира вижда трима тежковъоръжени полицаи да се втурват от „Йостермалмсторг“ надолу по „Хумлегордсгатан“.

Спират пред първия страничен вход на халите и разбиват решетката. Двама от тях освобождават спусъка на автоматите с лазерен мерник и влизат. Третият се затичва към втория вход и се промушва през оградата.

Стеве Билгрен спира да гризе нокътя си и пребледнява, когато шефът Брулин отново вика колата им:

— Цивилен патрул, автомобил алфа, обадете се!

— Отговори — казва Мира на Стеве.

— Алфа, автомобил алфа — вика нетърпеливо шефът на командването.

— Автомобил алфа тук — отговаря Стеве с неохота.

— Няма да успеем да дочакаме подкрепление — почти крещи Брулин. — Предприемаме незабавно нападение, трябва да подкрепите група 5. Повтарям, предприемаме нападение, подкрепяте група 5. Разбрано?

— Да — отвръща Стеве и усеща как сърцето му силно бие.

— Провери оръжието — нарежда напрегнато Мира.

Като в забавен сън той вади служебния пистолет, издърпва пълнителя и проверява патроните.

— Защо ще…

— А сега влизай — нервно казва Мира.

Стеве поклаща глава и измънква:

— Той трепе полицаите като мухи…

— Веднага — строго заповядва тя.

— Ще ставам баща и… може би трябва…

— Аз влизам — прекъсва го Мира. — Застани зад колата, наблюдавай вратата, дръж непрекъсната радиовръзка, бъди готов да се разделим.

Мира Карлсон освобождава спусъка на своя глок и излиза от колата, без да поглежда колегата си. Затичва се към най-близката врата с разбита решетка, оглежда се бързо и отмята назад глава. Колегата й от група 5 стои на най-високото стъпало и я очаква. Мира си поема дъх и, без да обръща внимание на страха, който нахлува в тялото й, минава през тясната врата. Тъмно е, застига я слаба миризма на боклук от складовете под магазина. Колегата й прави знак да го последва и подсигурява огневата линия вдясно. Той изчаква няколко секунди и дава знак за броене отзад напред: три, две, едно. Лицето му е сериозно и съсредоточено, когато се затичва през вратата на халите и се скрива зад щанда отпред. Мира влиза и търси пътеката вдясно по посоката на движение. Колегата се притиска към щанда със сирена, големи колкото автомобилни гуми. Задъхан, търси радиовръзка с оперативното ръководство. Блестяща червена точка от лазерния му мерник трепти на пода в краката му. Мира се присламчва до щанда вдясно и се опитва да види нещо. Сивкава светлина се процежда през прозорците на тавана, отдалечени от тях на двайсетина метра. Тя отново вдига глока и вижда над себе си лъскави повърхности от неръждаема стомана. Голямо, мариновано говеждо филе лежи в стъклена витрина. Нещо се движи, трептейки в стъклата между отраженията. Различава слаба фигура с пъстри криле. Ангел на смъртта, мисли си тя, точно когато по тъмните стени на халите проблясва огънят на автомата със заглушител.

Стеве Билгрен е приклекнал зад бронираната цивилна полицейска кола. Извадил е своя зиг зауер, който лежи на капака, докато собственикът му оглежда двата странични изхода на халите. Виенето на сирени се приближава от всички посоки. Тежковъоръжени полицаи се събират на площада пред главния вход. Отвътре се чуват откъслечни изстрели с пистолет. Стеве се стряска и се моли на Господ да го пощади, мисли си как да избяга от това място, да не бъде повече полицай.

79.
Когато се случва

Юна Лина се събужда в апартамента си на „Валингатан“. Отваря очи и поглежда към светлите летни облаци. Никога не пуска пердетата, предпочита естествената светлина.

Ранна утрин е.

Тъкмо когато се обръща в леглото, за да заспи отново, телефонът звъни.

Още щом сяда, разбира за какво става дума. С телефон в ръка слуша нервния разказ за развитието на акцията, докато отваря сейфа и взима пистолета си, сребристия смит енд уесън. Заподозреният извършител се намира в Йостермалмските хали и полицията току-що е щурмувала сградата, без каквато и да било стратегия.

Бяха изминали само шест минути от обявяването на тревогата и изчезването на престъпника в халите. Оперативното ръководство се опитваше да организира акцията, да огради разширения район и да премести групите, без да изпуска от очи Пенелопе Фернандес.

Нов отряд влиза през входа откъм „Нюбругатан“. Зад вратата веднага завиват вляво покрай магазина за шоколад и между масите на рибния ресторант с обърнати столове, хладилни щандове с омари и калкан върху натрошен лед. Отекват бързите стъпки на полицаите, когато приведени се втурват, разпръсват се и се скриват зад колоните. Докато чакат нови заповеди, чуват някой да ридае вътре в мрака, зад деликатесния щанд лежи един тежко ранен полицай в локва кръв.

Слънчевите лъчи започват да надничат през опушените прозорци на покрива. Сърцето на Мира ще изскочи. Проечават два силни изстрела, последвани от четири бързи пистолетни и отново от два силни. Един от полицаите е ранен, крещи, че е уцелен в корема и има нужда от помощ.

— Никой ли не ме чува? — стене той.

Мира наблюдава отражението в стъклото, фигурата, която се движи зад щанд с висящи фазани и пушено еленово месо. Прави знак на колегата си, че някой се движи по диагонал от тях. Той се свързва с шефа на операцията и пита предпазливо дали има полицай на средната пътека. Мира избърсва изпотената си ръка, взима отново пистолета и следи отстрани странните движения. Приближава се, приведена, опирайки се в щанда за зеленчуци. Усеща миризмата на магданоз и неизмити картофи. Глокът трепери в ръката й, тя го навежда, поема си дъх и се приближава до ъгъла на щанда. Колегата й прави знак. Той насочва още трима колеги, влезли откъм „Нюбругатан“. Пристъпва към извършителя покрай щанда с дивеч. Неочаквана стрелба с автоматично оръжие в посока към ресторанта. Мира чува свистенето на куршума, който се забива в тялото на по-възрастен колега, като пробива плочите от борен карбид на защитната жилетка. Празната гилза от автоматичното оръжие кънти върху каменния под съвсем наблизо.

Първият куршум на наемника се забива в гърдите на полицая и прониква между плешките. Той е мъртъв още преди коленете му да се огънат. Убиецът не го поглежда, когато той се хлъзва встрани и събаря една от масите. Комплект за сол и пипер пада на пода и се търкулва под един стол.

Наемникът не спира, движи се бързо и автоматично променя линиите на огъня. Разбира, че друг полицай се крие зад тухлената стена до рибния щанд. Трети се приближава със светнало оръжие по коридора с провесени зайци и сърнешко месо. Наемникът се обръща и изстрелва набързо четири патрона, докато претичва към кухнята на рибния ресторант.

Мира чува два нови изстрела, тялото на младия колега до нея се разтърсва и от раната на гърба му бликва кръв. Автоматът му пада на пода. Той се строполява назад, каската му пада и се претъркулва. Светлината от оръжието му рефлектира право в Мира. Тя се отмества и пропълзява по пода до щанда с плодове. Двайсет и четирима полицаи изневиделица щурмуват халите, по шестима от всеки вход. Мира се опитва да докладва, но никой не отговаря. В следващата секунда вижда похитителя само на десетина метра. Движи се с учудваща бързина и прецизност към кухнята на рибния ресторант, когато Мира вдига глока си, прицелва се и стреля три пъти срещу него.

Един куршум уцелва горната част на лявата му ръка в момента, когато минава през летящите врати към тъмната кухня. Продължава покрай скарата, събаря няколко съда, насочвайки се към тясната стоманена врата. Усеща стичащата се топла кръв отзад по ръката. Куршумът е с кух връх и той разбира, че раната е сериозна, макар артерията да не е засегната. Без да спира или да поглежда уцеленото място, отваря вратата на товарен асансьор, продължава през него, отваря следващата, излиза в тесен коридор и бута с ритник сивата метална врата. Озовава се в настъпилото утро в асфалтиран вътрешен двор с осем паркирани коли.

Голямата, висока стена на халите е жълта и съвсем гладка. Като обратната страна на декор. Той сгъва приклада на пушката, затичва се към червено, поовехтяло волво без имобилайзер и счупва с крак задния страничен прозорец, протяга се навътре и отваря предната врата. Изстрели от автомат се чуват в халите. Сяда, счупва обвивката на ключалката, разбива волана, изтръгва ключалката на запалването и включва двигателя с острието на ножа.

80.
Взривната вълна

Стеве Билгрен видя дванайсет тежковъоръжени полицаи да нахлуват през двете врати на халите. Стоеше с пистолет, насочен към най-близката врата, откакто Мира изчезна вътре заедно с колегата от група 5 преди десетина минути. Сега беше получила подкрепа. С облекчение се настанява на шофьорското място в колата. Синя светлина блести по стените далеч надолу по „Стурегатан“. Изведнъж забелязва неочаквано движение в огледалото за обратно виждане. От вратата на сградата до халите се задава предница на червено волво. Излиза бавно на тротоара и завива надясно към „Хумлегордсгатан“. Колата се приближава на заден ход, подминава го и завива по „Маюршгатан“ точно пред него. Светлото небе се отразява в стъклата и той не може да различи човека зад кормилото.

Поглежда отново към площада и вижда шефката си да говори по радиостанцията. Стеве понечва да отиде при нея и да попита за Мира, когато забелязва куп неща, които се смесват в главата му. Напълно неочаквано. Мъжът в червеното волво пуска кормилото, за да смени скоростите. Не използва лявата си ръка. Черното яке блести. Мокро ли е, мисли си Стеве, преди сърцето му да затупти по-бързо. Левият ръкав е влажен, а небето не се отразява в задния прозорец. Светлото утринно небе, което му пречи да види лицето на шофьора, не се оглежда поради липсата на прозорец. На задната седалка блещукат парченца стъкла.

Прозорецът е натрошен, а ръката на шофьора кърви. Стеве Билгрен реагира бързо и точно. Обажда се на шефа на операцията по радиостанцията в момента, в който червеното волво поема нагоре по „Маюршгатан“. След като не получава отговор, решава да проследи подозрителната кола. Не може да се каже, че взима кой знае какво решение, просто реагира, без повече да мисли за собствената си безопасност. Когато завива по „Маюршгатан“, червеното волво ускорява пред него. Шофьорът разбира, че е разкрит. Гумите изсвистяват. Двата автомобила увеличават скоростта, нагоре по тясната уличка, покрай църквата „Света Троица“ до Т-образното кръстовище. Стеве включва на четвърта, застига го отзад с мисълта да се изравни с него и да го накара да спре. Светлата фасада отпред се приближава със светкавична скорост. Волвото завива вдясно по „Линегатан“, но завоят е толкова остър, че колата се качва на тротоара, под червената тента на едно кафене. С бясна скорост премазва няколко маси. Дървени и метални отломки се разхвърчават във всички посоки. Предната броня увисва, искри летят от стърженето й по асфалта. Стеве го следва, дава газ по тясната улица, стига до кръстовището, набива спирачки и завива, буксува и спечелва няколко секунди на завоя. Отново сменя скоростите и приближава волвото. Двете коли карат много бързо надолу по „Линегатан“. Бронята на волвото се откъсва и с трясък се залюлява пред предното стъкло на Стеве. Той за миг намалява, но отново набира скорост. Такси от напречна улица дълго натиска клаксона след тях. И двамата карат в насрещната лента, като подминават две по-бавни коли. Стеве успява да види погрешно поставени прегради около площад „Йостермалмсторг“. Вече се е насъбрала тълпа от любопитни. Улицата се разширява при Историческия музей и Стеве се опитва отново да установи радиовръзка с командния център.

— Цивилна полиция, кола алфа — крещи той.

— Чувам те — отговаря глас.

— Преследвам го с колата по „Линегатан“ към „Юргорден“ — вика Стеве в радиото. — Кара червено волво, което…

Стеве изпуска апарата, който изчезва на пода между седалките, когато колата се сблъсква с дървена бариера пред купчина пясък. Дясната страна на предницата се вдига във въздуха, той обръща наляво, подминава дупката на асфалта, плъзва се в насрещното платно, овладява колата и натиска газта.

Преследва волвото надолу по широката „Нарвавеген“, която пресича „Линегатан“ със зелената й алея. Сутрешен автобус е принуден да набие рязко спирачка заради волвото. Буксува на кръстовището, задната му част се завърта и се блъска в улична лампа. Поднесен от автобуса, друг шофьор се забива право в автобусната спирка. Стъкла се разхвърчават по тревата и тротоара. Една жена се мята настрани и пада. Шофьорът на автобуса се опитва да натисне спирачка, гумите реват под навеса на спирката, покривът откъсва голям клон от широколистно дърво.

Стеве кара след волвото в посока към „Бервалдхален“, застига го и вижда шофьора да насочва пистолет към него. Натиска спирачка в момента, в който куршумът пронизва страничния прозорец и минава на сантиметри от лицето му. Цялото купе се изпълва с хвърчащи и подскачащи стъкълца. Волвото блъска завързан с верига велосипед с рекламна табелка „Кафенето на Линда“. Чува се трясък, колелото изтраква върху капака и покрива на волвото и полита във въздуха. Приземява се точно пред колата на Стеве. Изтрополява под гумите и силно се удря в окачването. Карат много бързо при острия десен завой към „Страндвеген“, право под заслона от дърветата. Стеве дава газ на излизане от завоя. Гумите буксуват на асфалта. Продължават в ранния пиков час, чуват рязък звук на спирачки и приглушен сблъсък, завиват наляво до „Бервалдхален“ през тревата по улица „Даг Хамаршьолдс вег“.

Стеве изважда пистолета си и го оставя сред стъклата на седалката до себе си. Мисли си, че ще настигне волвото на улица „Юргордсбрюнсвеген“, ще мине от лявата му страна и ще се опита да обезоръжи шофьора. Скоростта наближава 130 километра в час, когато подминават американското посолство зад високата, сива като на казарма ограда. Изведнъж волвото се отклонява от пътя с димящи гуми и след норвежкото посолство завива наляво, нагоре по тротоара и по пътеката между дърветата. Реакцията на Стеве позакъснява, той трябва да направи още един завой пред автобус, на тротоара, върху тревата и през няколко ниски храста. Гумите се блъскат в бордюра, когато заобикаля Италианския културен институт. Пресича тротоара, буксува наляво по „Йердесгатан“ и пред него изниква волвото, което стои на място на пътя, на около стотина метра, по средата на кръстовището със „Скарпьогатан“.

Стеве забелязва шофьора през задното стъкло. Взима пистолета от седалката, освобождава спусъка и бавно се приближава.

Синя светлина от няколко полицейски коли се вижда на „Валхалавеген“, отвъд сградата на телевизията. Облечен в черно мъж излиза от червеното волво и се затичва надолу към посолствата на Германия и на Япония. Стеве дава газ, но в този момент волвото се взривява в кълбо от огън и дим. Вълната го блъска в лицето си и трясъкът го заглушава. Светът става странно тих, когато подкарва по тротоара, покрай бълващия черен дим горящ автомобил. Никъде не вижда шофьора. Няма накъде да поеме. Увеличава скоростта и минава между високите заграждения, спира на края на улицата, излиза от колата и тича назад с оръжие в ръка.

Шофьорът е изчезнал. Светът е все още тих, но странно шумоли, все едно че някъде се вихри буря. Стеве поглежда улицата с посолства зад светлосиви стоманени огради. Не може да е стигнал далече за толкова кратко време. Сигурно е влязъл в някое посолство с код през вратата или е прескочил високата ограда.

Наоколо излизат хора, за да видят причината за експлозията. Стеве се озърта, прави няколко крачки, обръща се и се оглежда. Изведнъж мярка шофьора в двора на немското посолство, до главната сграда. Движи се спокойно, отваря вратата на главния вход и влиза.

Стеве Билгрен отпуска пистолета, опитва се да се успокои, да диша по-бавно. Силен звук проехтява в ушите му. Знае, че чуждите дипломатически мисии се ползват от екстериториално право, привилегия, която го възпрепятства да последва извършителя без покана. Трябва да спре, не може да направи нищо, правомощията на шведската полиция стигат до вратата на посолството.

81.
Немското посолство

Униформен полицай стои на десет метра пред преградата на „Стурегатан“ до парка „Хумлегорден“, когато Юна Лина се приближава с автомобила си на висока скорост. Полицаят се опитва да го накара да завие и да тръгне по друга улица, но Юна продължава напред, отбива до тротоара и излиза от колата. Бързо показва легитимацията си, навежда се под найлоновата лента, служеща за преграда, и се затичва нагоре по „Хумлегордсгатан“ към халите.

Минали са само осемнайсет минути, откакто бе разговарял по телефона, но стрелбата е приключила и линейките пристигат на мястото.

Шефката на операцията Йени Йорансон приема рапорт от завършилото преследване в дипломатическото градче. Преследваният може би се е промъкнал в немското посолство. Сага Бауер разговаря пред халите с колежка, наметнала одеяло на раменете си. Забелязва Юна и му маха да се приближи. Той се запътва към двете жени и кимва на Сага.

— Мислех, че ще пристигна пръв — казва той.

— Прекалено муден си, Юна.

— Наистина — отвръща той с усмивка.

Жената с одеялото на раменете го поглежда и го поздравява.

— Това е Мира Карлсон от разузнаването — представя я Сага. — Една от първите, влезли в халите, мисли, че е улучила издирвания с пистолетен изстрел.

— Но не видяхте лицето му — заключава Юна.

— Не — отвръща Мира.

Юна поглежда към входа на халите и се обръща към Сага.

— Бяха казали, че всички околни сгради ще бъдат под наблюдение — мърмори Юна.

— Стратезите сметнаха, че разстоянието е прекалено голямо, за да…

— Сгрешили са — прекъсва я Юна.

— Да — отвръща Сага, като сочи към халите. — Намирал се е зад решетката на тази врата и е стрелял към прозореца й.

— Чух, имала е късмет — тихо отговаря той.

Районът около главния вход на Йостермалмските хали е отцепен, малки табелки с цифри маркират първите находки на местопрестъплението: отпечатък от обувка и празна гилза от американски муниции за прецизна стрелба с пълна метална обвивка. По-навътре, през отворените врати, Юна вижда разпилени по пода домати и изкривен пълнител на шведска автоматична карабина 5.

— Стеве Билгрен — казва Сага. — Колегата от разузнаването… той е проследил заподозрения извършител до дипломатическото градче и твърди, че го е видял да влиза през главния вход на немското посолство.

— Може ли да е сбъркал?

— Възможно е… Във връзка сме с посолството, но те твърдят, че няма… — тя поглежда в записките си — твърдят, че не се е случило нещо необичайно в района.

— Говори ли с Билгрен?

— Да.

Сага поглежда Юна сериозно:

— Имало е експлозия и той не чува почти нищо, но е напълно сигурен в това, което е видял, ясно е видял как наемникът влиза в посолството.

— Може да се е измъкнал от задната страна.

— Във всеки случай цялата сграда в момента е обкръжена от хората ни, имаме и хеликоптер във въздуха. Чакаме съобщение, за да влезем.

Юна изглежда раздразнен:

— Може да отнеме време.

Взима мобилния телефон и казва почти на себе си:

— Ще говоря с Клара Улуфсдотер.

Клара Улуфсдотер е прокурор от Международната прокуратура. Тя вдига след втория му сигнал.

— Знам, че сте вие, Юна Лина — казва тя в слушалката, без да поздрави. — Знам и за какво ми се обаждате.

— Тогава със сигурност знаете, че трябва да влезем — настоява Юна рязко, пословичното му упорство звучи в гласа му.

— Не е толкова лесно. Твърде деликатно е. Обадих се на секретарката на посланика — обяснява Клара Улуфсдотер. — Тя твърди, че всичко в посолството е наред.

— Подозираме, че е вътре — не отстъпва Юна.

— Но как би могъл да влезе в посолството?

— Може да е немски гражданин, който има право на консулско съдействие, може да е швед, който работи там на половин работен ден, да има карта за достъп или… някаква форма на дипломатически статут, навярно имунитет, все още не знаем, може някой да го закриля, може да е близък роднина на военния аташе или на Йоахим Рюкер.

— Но вие дори не знаете как изглежда — казва тя. — Няма свидетели, как ще влезем в посолството, без да знаем как…

— Ще доведа свидетел — прекъсва я Юна.

Настъпва тишина. Юна чува Клара Улуфсдотер да диша в слушалката.

— Тогава ще се погрижа да влезете — казва тя.

82.
Лицето

Юна Лина и Сага Бауер стоят в защитения апартамент до площад „Йостермалмсторг“. Лампите са загасени. Сутрешното небе пръска светлина през прозореца. Пенелопе Фернандес седи на пода и сочи към прозореца.

— Да, оттам е проникнал куршумът — потвърждава Сага тихо.

— Лампата ме е спасила — едва чуто произнася потърпевшата.

Оглеждат остатъците от лампата на прозореца: висящия кабел и повредения пластмасов цокъл.

— Загасих, за да виждам по-добре, за да виждам какво става на площада — разказва Пенелопе. — Лампата се е залюляла, а той си е помислил, че съм аз, нали? Помислил си е, че се движа, че топлината е от моето тяло.

Юна се обръща към Сага.

— Имаше ли електрооптичен мерник?

— Според Йени Йорансон: да — потвърждава Сага.

— Какво? — пита Пенелопе.

— Права си, вероятно лампата е спасила живота ти — отвръща Юна.

— Боже мой — простенва тя.

Юна я поглежда спокойно, сивите му очи блестят.

— Пенелопе — казва той сериозно. — Видяла си лицето му, нали? Не сега, но преди. Макар да си отрекла. Разбирам, че се страхуваш… искам просто да кимнеш, ако мислиш, че можеш да го опишеш.

Тя бързо избърсва бузите си, поглежда високия инспектор и кимва с глава.

— Можеш ли да посочиш някакъв особен белег? — пита Сага предпазливо.

Пенелопе се впечатлява от гласа на ченгето, лекия фински акцент и недоумява откъде може да знае, че е видяла лицето на преследвача. Видя го, но не знае дали ще може да го опише. Беше за миг. Хвърли му само един поглед през дъжда, минути след като бе убил Бьорн и Осиан.

Би искала да прогони всеки спомен.

Но изнуреното му, почти угрижено лице не спира да се появява на фона на бялата светлина от светкавиците.

Сага Бауер се приближава до Юна, който стои пред прозореца с дупката от куршума и чете дълго съобщение на телефона си.

— Клара Улуфсдотер е говорила с главния юрист, който е разговарял с посланика — казва Юна. — След час трима души ще имат достъп до посолството за четирийсет и пет минути.

— Трябва да отидем там веднага — казва Сага.

— Не е чак толкова бързо — отвръща Юна и се заглежда в площада.

Журналистите се тълпят пред загражденията на полицията около халите.

— Каза ли на прокурора, че трябва да получим стрелкова подкрепа? — пита Сага.

— Ще обсъдим проблема с немската охрана.

— Кои ще влязат? Как ще разсъждаваме?

Юна се обръща към нея.

— Чудя се… колегата, който проследи наемника…

— Стеве Билгрен — напомня тя.

— Да, Стеве Билгрен — повтаря Юна. — Ще може ли да го идентифицира?

— Не е видял лицето, никой не е видял лицето — отвръща Сага и сяда на пода до Пенелопе.

Остава за миг до нея, обляга се на стената и въздиша бавно, преди да зададе първия въпрос.

— Всъщност какво иска от теб този, който те преследва? Знаеш ли защо се случва всичко това?

— Не — предпазливо отговаря Пенелопе.

— Иска да получи снимката, закачена от теб на стъклото на вратата в апартамента ти — казва Юна, застанал с гръб към нея.

Тя свежда поглед и леко кима.

— Знаеш ли защо иска снимката? — пита Сага.

— Не — отговаря тя и се разплаква.

Сага изчаква и казва:

— Бьорн се е опитал да изнудва Карл Палмкруна за пари…

— Не знаех нищо — прекъсва я Пенелопе, възвръщайки спокойствието в гласа си. — Нямах никаква представа.

— Разбрахме — казва Юна.

Сага нежно докосва ръката на Пенелопе.

— Ти ли си фотографът? — пита тя.

— Аз ли? Не… Снимката пристигна в Шведската асоциация… аз съм председател и…

Тя млъква.

— По пощата ли? — пита Юна.

— Да.

— От кого?

— Не знам.

— Нямаше ли и писмо? — настоява той.

— Не, струва ми се…

— Само плик със снимка?

Тя кимва.

— Пазиш ли плика?

— Не.

— Какво пишеше на него?

— Само името ми и Шведска асоциация… без пощенска кутия 2088. Само името…

— Пенелопе Фернандес — казва Сага. — Шведска асоциация за мир и помирение.

— Ти отвори плика и извади снимката — продължава Юна. — Какво видя в този миг? Какво означава снимката за теб?

— Означава?

— Какво видя, когато я погледна? Разпозна ли хората?

— Да… трима от тях… но…

Тя млъква.

— Разкажи какво си мислеше, като гледаше снимката?

— Че някой ме е видял по телевизията — казва тя и събира мислите си, преди да продължи. — Мислех си, че тази снимка, каква по-типична реакция… Палмкруна трябва да е неутрален… а той ходи на концерти, седи и вдига наздравици с шампанско с шефа на „Силенция Дифенс“ и е търговец на оръжия, действащ в Африка и Близкия изток… това всъщност е скандал.

— Какво смяташе да правиш със снимката?

— Нищо — отвръща тя. — Нищо не мога да направя, нещата са такива, каквито са, но в същото време… Спомням си, че мислех да… сега поне знам какво представлява Палмкруна.

— Да.

— Напомня ми за онези идиоти от Миграционната служба, които отпразнували с руско шампанско отзоваването на едно семейство. Празнували отказа на убежище за семейство, търсещо помощ в Швеция, при това с болно дете…

Пенелопе млъква отново.

— Знаеш ли кой е четвъртият на снимката? Жената?

Тя поклаща отрицателно глава.

— Агате ал Хайи — казва Сага.

— Това ли е Агате ал Хайи?

— Да.

Пенелопе се заглежда в нея с големите си тъмни очи.

— Знаеш ли кога е направена снимката? — пита Сага.

— Не, но заповедта за арест на Ал Башир е издадена през юли 2009 година и…

Млъква рязко и се изчервява силно.

— Какво има? — пита Сага, почти шепнешком.

— Снимката е направена след това — казва Пенелопе с треперещ глас. — Нали? Снимката е направена след заповедта за арест на президента.

— Какво те кара да мислиш така? — пита Сага.

— Нали е така? — повтаря Пенелопе.

— Да — отвръща Юна.

Руменината от бузите й изчезва.

— Сделката с Кения — устните на Пенелопе треперят. — Това е сделката с Кения, всичко на снимката се свежда до това, до договора с Кения, до това, че Палмкруна урежда продажба на боеприпаси за Кения. Знаех си, че има нещо гнило, знаех си.

— Продължавай — подканва я Юна.

— Кения има стабилни договори с Великобритания. Судан иска да купи боеприпасите. Доставката само ще мине през Кения за Судан и Дарфур.

— Да — отвръща Сага. — Смятаме, че нещата стоят така.

— Но това е забранено, и по-лошо… това е тотално предателство, нарушено е международното законодателство, това е престъпление срещу човечеството…

Тя пак млъква.

— Значи това е причината да се случи всичко — казва тя приглушено. — А не защото Бьорн се е опитвал да го изнудва.

— Опитът му само е помогнал на хората от снимката да разберат, че могат да бъдат разкрити.

— Мислех, че е злепоставяща — казва Пенелопе. — Злепоставяща, но нищо повече.

— Обаждането на Палмкруна ги е накарало да започнат да действат — пояснява Сага. — Преди това не са знаели за съществуването на снимката. Съобщението на Палмкруна ги е уплашило. Не са могли да знаят какво е разкритото. Но са разбрали, че нещата не вървят на добре. Не знаем как са разсъждавали. Може би са мислили, че ти или Бьорн сте ги снимали в ложата.

— Въпреки че…

— Не са могли да знаят какво сте научили. Не са искали да рискуват.

— Разбирам — казва Пенелопе. — И пак по същата причина, нали?

— Да.

Пенелопе кимва на себе си.

— В техните очи може би съм единственият свидетел на сделката — казва тя.

— Вложили са големи пари в договора с Кения.

— Няма да стане — шепне тя.

— Какво?

Пенелопе вдига поглед, среща очите на Сага и заявява:

— Не могат да трупат муниции в Дарфур, няма да стане, била съм там два пъти…

— Не им пука, става въпрос само за пари — казва Сага.

— Не става въпрос за пари, става въпрос за много повече — не се съгласява Пенелопе и се обръща към стената. — Става въпрос за…

Млъква и се спомня хрускащия звук на смачканите глинени фигурки под копитата на една коза. Малката жена от изсушена глина се превръща в прах. Дете се смее и крещи, че това е грозната майка на Нуфис. „Всичките фури трябва да умрат, да ги няма на бял свят“, викаха останалите деца с весели лица.

— Какво се опитваш да кажеш? — пита Сага.

Пенелопе я поглежда, но не отговаря. Потъва обратно в спомена за месеца, прекаран в Кения и Югозападен Судан.

След дълго и душно пътуване с кола беше пристигнала в лагера в Кубум, на югозапад от Ниала, в Януб Дарфур, Южен Судан. Още първия ден положи усилия наравно с Джейн и мъжа на име Грей да помогне на жертвите от набезите на Джанджавид.

През нощта я събудиха трима младежи от милицията, които крещяха на арабски, че ще убият всички роби. Вървяха по средата на улицата и единият носеше револвер. Пенелопе стоеше на прозореца и ги наблюдаваше, когато ненадейно се приближиха към възрастен мъж, който печеше картофи, и го застреляха.

Огледаха се и продължиха напред, към бараката, в която живееха Пенелопе и Джейн. Пенелопе бе останала без дъх, докато ги слушаше да обикалят верандата и да разговарят възбудено помежду си.

Изведнъж изритаха вратата на бараката и нахлуха в коридора. Пенелопе лежеше неподвижна, скрита под леглото, и тихо нашепваше Отче наш. Блъскаха мебелите с ритници, докато ги счупят. После тя отново чуваше тримата от улицата. Единият се смееше и крещеше, че робите трябва да умрат. Пенелопе изпълзя и отново застана на прозореца. Бяха хванали Джейн, влачеха я за косата и я захвърлиха по средата на улицата. Отвори се вратата на другата барака и Грей излезе с мачете в ръка. Хилавото момче тръгна насреща му. Грей беше може би с трийсет сантиметра по-висок от него, с яки рамене.

— Какво искаш? — попита той.

Хилавият не отговори на въпроса му, само вдигна револвера и го простреля в корема. Гърмежът отекна между бараките. Грей се строполи по гръб, опита се да стане, но остана да лежи неподвижно с ръка на корема.

— Мъртъв фур — извика другият, който държеше Джейн за косата.

Третият насила разтвори бедрата й. Тя се съпротивляваше и говореше без да спира, с твърд и спокоен глас. Грей извика нещо на момчетата.

Хилавият с револвера се върна, изкрещя нещо, допря дулото до челото му и стреля. Револверът само щракна, той натисна отново спусъка и отново, но револверът беше празен. Леко колебание се възцари на улицата, започнаха да се отварят вратите на другите бараки и наизлязоха африкански жени. Тийнейджърите пуснаха Джейн и хукнаха да бягат. Пенелопе видя как пет жени ги погнаха. Тя издърпа одеялото от леглото, отключи вратата, втурна се по коридора и излезе на улицата. Затича се към Джейн и я загърна с одеялото.

— Влез вътре — каза Джейн. — Може да се върнат с повече патрони, не бива да стоиш навън…

През цялата нощ и на сутринта Джейн остана до операционната маса. Едва в десет часа предобед си легна на леглото в бараката. Тогава беше сигурна, че е спасила живота на Грей. До вечерта работи, както обикновено, а на следващия ден всичко в болничната палатка беше отново както преди. Малки момченца й помагаха, по-скоро стояха на пост и понякога се преструваха, че не чуват какво казва, когато им се стореше прекалено взискателна.

— Не — прошепна Пенелопе.

— Какво се опитваш да кажеш? — пита Сага.

Пенелопе мисли, че не трябва да изнасят боеприпаси за Судан.

— Нямат право — отсича тя.

— Беше по-добре защитена в подземието — казва Сага.

— Защитена? Никой не може да ме защити — отвръща Пенелопе.

— Знаем къде е, влязъл е в немското посолство, обградили сме сградата…

— Но не сте го заловили — прекъсва я Пенелопе, повишавайки глас.

— Сигурно е ранен, прострелян, ще влезем и ще…

— Искам да ви последвам — казва Пенелопе.

— Защо ще…

— Защото съм видяла лицето му — прозвучава нейният отговор.

И Юна, и Сага потръпват. Пенелопе поглежда Юна.

— Ти беше прав — казва тя. — Видях го.

— Нямаме много време, но ще успеем да направим фоторобот — казва Сага с известно безпокойство.

— Няма значение — обажда се Юна. — Не можем да заловим някого на територията на нечия дипломатическа мисия само по прилика с фоторобот.

— Но ако бъде посочен от свидетел — казва Пенелопе, става и го поглежда спокойно в очите.

83.
Извършителят

Пенелопе стои между Сага Бауер и Юна Лина зад брониран минибус на улица „Скарпьогатан“ пред японското посолство. Те са само на петдесет метра от входа на немското посолство. Защитната жилетка тежи върху раменете й и притиска гърдите.

След пет минути трима души ще получат четирийсет и пет минутен достъп до района на посолството, за да се опитат да разпознаят и арестуват заподозрения извършител.

Пенелопе не възразява, когато Юна окачва допълнителен пистолет в кобур на гърба й. Инспекторът дълго намества ъгъла, за да може лесно да измъкне резервното оръжие.

— Тя не иска — намесва се Сага.

— Не се безпокой — отвръща Пенелопе.

— Не знаем какво ни очаква вътре — казва Юна. — Надявам се всичко да мине спокойно, но ако не се окажа прав, може би това оръжие ще влезе в работа.

Целият район гъмжи от шведски полицаи, агенти от разузнаването, спецчасти и линейки.

Юна Лина гледа останките от изгорялото волво. Останало е почти само обгорялото шаси. Частите са разпръснати на кръстовището. Ериксон вече е открил една капсула и остатъци от нитроамини.

— Вероятно хексоген — казва той и намества очилата на носа си.

— Експлозивна смес — допълва Юна и поглежда часовника си.

Немска овчарка обикаля около краката на един полицай, ляга на асфалта и диша тежко с увиснал език.

Спецчасти съпровождат Сага, Юна и Пенелопе до оградата, където четирима немски военни ченгета ги очакват с намръщени лица.

— Не се безпокой — обръща се Сага внимателно към Пенелопе. — Само ще го идентифицираш, след това ще те изведем навън. Служителите по сигурността в посолството ще изчакат, преди да го изкарат, докато не си в безопасност.

Як полицай с луничаво лице отваря вратата, пуска ги в двора на посолството, поздравява любезно и се представя: Карл Ман, шеф на охраната.

Следват го до главния вход.

Сутрешният въздух е все още хладен.

— Става въпрос за изключително опасен човек — предупреждава Юна.

— Разбираме, информирани сме — отвръща Карл Ман. — Но съм тук през цялата сутрин, има само дипломати и немски граждани.

— Можете ли да ни покажете списък? — пита Сага.

— Мога само да кажа, че в момента преглеждаме записите от наблюдателните камери — обяснява Карл Ман. — Защото си мисля, че колегата ви е сгрешил. Струва ми се, че извършителят се е промушил покрай оградата, вместо да влезе, просто е заобиколил посолството и е продължил по поляната към кулата на радиото.

— Възможно е — не възразява Юна.

— Колко души има в сградата? — пита Сага.

— Приемно време е и сега има четири срещи.

— С четирима души?

— Да.

— А колко е персоналът? — пита Сага.

— Петнайсет.

— А охраната?

— В момента са петима — отвръща той.

— Само толкова?

— Да.

— Няма дърводелци или бояджии, или…

— Не.

— Общо двайсет и пет — казва Сага.

— Сами ли ще обиколите в началото? — пита сдържано Карл Ман.

— Предпочитаме да ни придружите — казва Сага.

— Колко от нас? — пита Карл Ман.

— Възможно най-много и с възможно най-тежко въоръжение — отвръща Юна.

— Наистина смятате, че е опасен — усмихва се немецът. — Мога да прежаля още двама души.

— Не знаем какво ни очаква след…

— Мислите, че е ранен в рамото — съмнява се Карл Ман. — Не бих казал, че се страхувам.

— Може и изобщо да не е влязъл, може вече да е излязъл от посолството — тихо казва Юна на мъжа. — Но ако е тук, ще трябва да очакваме загуби.

В мълчание Юна, Сага и Пенелопе заедно с трима военни полицаи с карабини и шокови гранати вървят по коридора на нивото на улицата. Сградата на посолството е в ремонт, така че основната му дейност бе преместена на „Артилеригатан“. Но макар че ремонтът не бе приключил, през пролетта се бяха върнали на същото място. Мирише на боя и прясна дървесина, а част от подовете все още са покрити с хартия.

— Първо искаме да се срещнем с посетителите, тези, които не са от персонала — казва Юна.

— Разбирам — отвръща Карл Ман.

С учудващо спокойствие Пенелопе крачи между Сага Бауер и Юна Лина. Някак не й се вярва, че ще срещне преследвача си тук, в посолството. Мястото й се струва прекалено делнично и спокойно.

Но ето че забелязва колко внимателен става Юна, как се променят движенията му, как търси с поглед врати и решетки на отдушници.

Изведнъж се чува писукаща аларма и групата спира. Карл Ман вдига радиостанцията и кратко разговаря с колегата си на немски.

— Алармата на врата, която заяжда — обяснява след това на шведски. — Вратата е заключена, но алармата реагира като отворена от трийсет секунди.

Продължават по коридора и Пенелопе усеща пистолета, който се поклаща в такт със стъпките й.

— Там, в дъното, работи Мартин Шенкел, който е търговски аташе — пояснява Карл Ман. — Има посещение от Роланд Линдквист.

— Бихме искали да ги видим — казва Юна.

— Помоли да не го безпокоят преди обяд.

Юна не отговаря.

Сага хваща Пенелопе за ръката и двете спират, докато останалите продължават до затворената врата.

— Почакайте малко — казва военният полицай на Юна и почуква.

Отвътре отговарят, изчаква, докато получи разрешение, отваря вратата, прекрачва прага и затваря след себе си.

Юна поглежда в далечината към стая без врата. Сив найлон закрива входа. Вижда се купчина от гипсокартон. Найлонът се издува, леко шумолящ, като платно. Прави крачка натам, но долавя нещо зад затворената врата на кабинета на търговския аташе: гласове и силно тупване. Пенелопе се отдръпва назад, готова да побегне.

— Ние ще чакаме тук — тихо казва Сага и изважда пистолета си.

Пенелопе си мисли, че това посолство през пролетта на 1975 година е било окупирано от бандата на Холгер Майнс. Държали са за заложници дванайсет души. Спомня си, че настоявали за освобождаването на Андреас Бадер, Улрике Майнхоф, Гюдрюн Енслин и още двайсет и трима затворници от фракцията „Червената армия“ от затвор в Западна Германия.

По същите коридори са тичали и крещели един на друг, тук са влачели посланик Дитрих Щьокер за косата и са блъскали окървавеното тяло на Хайнц Хилегарт надолу по стълбите. Не си спомняше какво се беше говорило, не знаеше как са изглеждали преговорите, но след като германският канцлер Хелмут Шмит бе съобщил на шведския министър-председател Улуф Палме, че няма да удовлетвори исканията, двама от заложниците били застреляни. Карл-Хайнц Делво крещял с писклив глас, че ще застрелва по човек на час, ако не изпълнят настояванията им.

Сега Пенелопе вижда как Юна Лина се обръща и отива до вратата на стаята на търговския аташе. Другите двама военни полицаи не помръдват. Юна изважда голям, сребристо лъскав пистолет, освобождава предпазителя и чука на вратата.

Някаква миризма като от изгоряло ястие се разнася по коридора.

Юна почуква повторно, ослушва се и долавя монотонен глас, сякаш някой повтаря една и съща фраза. Изчаква няколко секунди, скрива пистолета зад гърба си и натиска дръжката на бравата.

Началникът на военните полицаи Карл Ман стои под лампата, с карабина, висяща до бедрото му. Вижда Юна и се обръща към човека, седнал във фотьойл в отдалечения край на стаята.

— Господин Шенкел, това е шведският инспектор — казва той.

На пода са разхвърляни книги и папки, като че съборени в изблик на гняв от бюрото. Търговският аташе Мартин Шенкел седи във фотьойла, загледан в телевизора. Предават директно футболен мач от Пекин: Германия срещу Китай.

— Нямахте ли посещение от Роланд Линдквист? — пита Юна внимателно.

— Тръгна си — отговаря Мартин Шенкел, без да сваля поглед от телевизора.

Продължават по коридора. Настроението на Карл Ман е развалено, пътьом той дава на другите двама охранители отсечени команди. Жена в светлосива плетена рокля бързо върви по кафявата предпазна хартия, с която е покрит прясно изцикленият под на следващия коридор.

— Коя е тази жена? — пита Юна.

— Секретарката на посланика — отговаря Карл Ман.

— Искаме да се срещнем с нея и…

Виеща аларма внезапно оглася цялата сграда, глас на запис обяснява на немски, че това не е противопожарно учение, че всички трябва незабавно да напуснат и да не използват асансьора.

84.
Огънят

Карл Ман говори бързо в радиостанцията и се запътва към стълбището.

— Има пожар на горния етаж — съобщава той.

— Колко е голям? — пита Юна, крачейки наравно с него.

— Все още не знаем, но ще евакуираме посолството, там, горе, има единайсет души.

Карл Ман взима пожарогасител от шкаф с червена врата и дърпа шплента на предпазителя.

— Излизам с Пенелопе — казва Сага.

— Той е причинил пожара — казва Пенелопе. — Ще изчезне, докато се опитват да загасят огъня.

Юна следва тримата военни полицаи към стълбището. Стъпките им отекват между голите бетонни стени. Тичат мълчаливи нагоре по стъпалата към коридора на втория етаж. Посреща ги силна миризма на пушек, сиви кълба дим се вият от тавана.

Карл Ман отваря една врата и надниква в празен офис. Юна отваря следващата, и там е празно. Продължават напред.

— Изглежда гори в Шилеровата зала, вътре има кухня — казва немецът.

В дъното на коридора под двойна врата като безкраен поток се процежда черен дим. Стеле се като мътна вода нагоре по вратите и стените и се наслоява под тавана.

Някъде крещи жена. Чува се приглушен тътен като гръмотевица. Нещо изведнъж изтрещява зад двойните врати, сякаш огромен прозорец се пръсва от топлината.

— Трябва да изкараме хората — казва Юна. — Това е…

Карл Ман му махва да замълчи, в това време го викат по радиостанцията. Той оставя пожарогасителя на пода, разменя няколко думи на немски и се обръща към групата.

— Внимание — казва с твърд глас. — Охраната е забелязала на мониторите си мъж, облечен в черно, намира се в мъжката тоалетна, в една от мивките личи пистолет.

— Това е той — казва Юна.

Немецът се свързва със стаята на охраната, за да се осведоми за позицията на мъжа в тоалетната.

— Два метра вдясно от вратата — пояснява след това. — Силно кърви от рамото, седи на пода… но прозорецът е отворен, възможно е да се опита да избяга оттам.

Затичват се по кафявата хартия, покрай бояджийска стълба и спират зад Карл Ман. Тук е значително по-топло, дим продължава да се стеле на талази под тавана като мътно течение. Чува се пращене и бучене, сякаш подът се тресе под краката им.

— Какво е оръжието? — пита Юна сподавено.

— Успяха да видят само пистолета в мивката…

— Попитай дали има раница — казва Юна. — Защото носи със себе си…

— Аз ръководя операцията — изсъсква Карл Ман.

Той прави знак на човек от екипа си, всички поглеждат карабините си и тръгват след него към гардеробната. Юна би искал да ги предупреди отново, като знае, че стандартната им тактика няма да проработи при срещата с наемника. Приличат на мухи, които се приближават към паяк. Една след друга ще се озоват в паяжината му.

Юна усеща пушека да люти в очите.

„Паякът плете паяжината си от два вида нишки, мисли си той. Лепкави за капани и такива, по които се катери самият той.

Спомня си плетката и знае къде да стъпи, за да не попадне в клопка.“

Освобождава предпазителя на своя смит енд уесън и тръгва предпазливо след военните полицаи. Те вече са се наредили пред мъжката тоалетна. Единият от тях, с дълга руса коса под каската, вади щифта на шоковата граната. Отваря, хвърля я ниско над пода, постлан с плочки, и бързо затваря. Чува се приглушен трясък, другият полицай отваря и насочва оръжието в тъмнината. Със знаци Карл Ман ги подканя да побързат. Без секунда колебание русокосият се втурва с вдигната карабина и приклад на рамо.

Безпокойство свива сърцето на Юна. Дочува как влезлият казва нещо с уплашен, по детски наивен глас. В следващата секунда се чува силна експлозия. Полицаите са изхвърлени от тоалетната, обвити в пушек и хвърчащ хоросан. Вратата се изтръгва от пантите. Вторият полицай изпуска оръжието, подхлъзва се встрани и пада с подгънато коляно. Взривната вълна кара Юна да отстъпи крачка назад. Русокосият лежи по гръб с отворена уста и кървящи зъби. Той е в безсъзнание, голям шрапнел се е забил в бедрото му. Пръски аленочервена кръв бликат на пода. Юна се затичва, изтегля го, ръцете му се стоплят от течащата кръв, докато набързо скалъпва турникет от колана на жертвата и навития ръкав на ризата му.

Единият от мъжете е в пълен шок. Реве с уплашен и треперещ глас. Други двама военни полицаи помагат на посивял мъж да премине коридора, лицето му е обсипано със сажди, той едва се движи. Жена е прикрила устата си с жилетка и бърза към изхода с уплашени очи.

С пистолет в ръка Карл Ман влиза в тоалетната през хрущящи остатъци от стъкла и плочки. Открива наемника проснат на пода. Все още е жив. Краката треперят, ръцете се лутат объркано. Брадичката и голяма част от лицето липсват. Карл Ман се оглежда наоколо, вижда телта и предполага, че издирваният вероятно е възнамерявал да направи капан, да възпламени ръчна граната, когато е бил изненадан от шоковата и е изпуснал своята.

— Да евакуираме останалите — шепне шефът на себе си и излиза от тоалетната.

Юна избърсва кръвта от ръцете си, свързва се с командната централа за линейка и в това време вижда Пенелопе да се появява от стълбището. Сага я следва по коридора. Очите на Пенелопе изглеждат мътни, като че е плакала с часове. Сага се опитва да я утеши, да я предпази, но тя се противи.

— Къде е той? — пита Пенелопе с напрегнат глас. — Искам да го видя.

— Трябва да излезем — вика Юна. — Коридорът скоро ще пламне.

Пенелопе заобикаля Юна, отива до мъжката тоалетна и вижда мъжа на пода, треперещото тяло и кървящото лице. Надава вой, отдръпва се, връща се в коридора и, търсейки да се подпре на стената, събаря писмо в рамка от канцлера Вили Брант.

Диша ускорено, стомахът й се свива, преглъща и усеща как Сага се опитва да я прегърне, да я дръпне отново на стълбището.

— Това не е той — стене Пенелопе.

— Трябва да излезем — утешава я Сага и я води със себе си.

Персоналът на линейката със защитни маски изнася ранения русокос полицай. Чува се нова експлозия като дълбока въздишка. Стъкла и трески политат по коридора.

Мъж се спъва, подхлъзва се и се изправя. През отворена врата бълва пушек. Як мъжага стои, без да помръдва в коридора, кръв се стича от носа му по ризата и вратовръзката. Полицаите крещят на всички да продължават към аварийния изход. Пламъци се промъкват под една от вратите. Защитната хартия на пода се запалва и огъва на огъня. Двама тичат приведени, хванати за ръце. Жена с подпалена лятна рокля крещи, полицай пръска пяна върху нея.

Юна се задавя от пушека, но успява да влезе в мъжката тоалетна и да разгледа опустошенията от гранатата. Наемникът лежи неподвижно, лицето му е временно превързано с тампони и марля. През дупката от куршума в рамото на черното яке пулсира тъмночервена кръв. Аптечката с оборудване за първа помощ лежи на пода, пръснати са лепенки и тампони, поръсени с прах и счупени плочки. Стените са опушени, на много места е изпопадал фаянсът. Кабините се разрушени, огледалата счупени, вода тече на пода от пукната тръба.

В една мивка лежат седем пълнителя и пистолет марка „Хеклер и Кох“. Зад тоалетна чиния в друга кабина се вижда празната раница на лежащия от груб черен шушляков плат.

Чуват се викове, уплашени гласове и бързи команди. Карл Ман влиза с персонала на линейката в мъжката тоалетна.

— Искам някой да го охранява — казва Юна, посочвайки наемника, когато санитарите вдигат тялото на носилка и го завързват.

— Ще умре, преди линейката да стигне до болницата — отвръща Карл Ман и кашля в ръката си.

— Няма значение, искам да го наблюдавате, докато се намира в района на посолството.

Немецът среща погледа на Юна и дава бърза команда на един от екипа си да пази заловения и да го предаде на шведската полиция.

Огънят тътне високо и пращи, гъст, черен дим превзема коридора. Хора крещят и кашлят. Бързат навън приведени, с уплашени лица. Някой търси Карл Ман по радиостанцията и той се обажда, кляка под дима и говори кратко.

— Все още липсва един човек, трябва да е тук, горе — казва той, кашляйки.

Юна с широка крачка прескача една паднала врата и се приближава към друга, която е затворена. Някаква светлина премигва и после изчезва. Само игривите пламъци се плъзгат в задимения коридор, искри се носят от един отвор.

Силно пращене и тътен, трясък и скърцане като при усукване и трошене на метал.

Юна среща погледа на Карл Ман и му прави знак да се отмести назад. Изважда пистолета си и отваря вратата няколко сантиметра, дръпва се, изчаква за миг и надниква в тъмнината.

Не вижда нищо освен черни силуети на канцеларски мебели пред спуснати щори. Слабо въздушно движение на пода кара Юна да се отмести.

— Евакуирайте мястото — вика някой зад него.

Юна се обръща и вижда четирима пожарникари, които бързат по коридора, разпръсват се и претърсват стаята.

Преди да успее да ги предупреди, единият от тях насочва силно фенерче към вътрешността, две очи блясват и един лабрадор излайва изморено.

— Ние оставаме — казва единият. — Ще се справите ли сами?

— Един липсва — казва Карл.

— Внимавайте — предупреждава Юна и гледа младия пожарникар в очите.

— Хайде — вика го немецът.

— Само ще погледна още нещо.

Юна влиза отново в мъжката тоалетна, кашляйки, вижда кръвта по пода и стените, забързва се към едната от кабините и дръпва черната раница на наемника.

85.
Преследването на преследвача

Краката на Пенелопе треперят. Тя стои, опряла ръка на оградата, вторачена в асфалта. Трябва да преодолее позивите за повръщане. Видяното в мъжката тоалетна трепти пред очите й. Обезобразеното лице, зъбите и кръвта.

Под тежестта на защитната жилетка изпитва желание да седне направо на земята. Околните звуци прииждат на вълни. Чуват се виещите сирени на втората линейка. Полицаи крещят помежду си, говорят по радиостанции. Санитари тичат с носилка. Изкарват мъжа от тоалетната. Той лежи по гръб. Лицето е покрито, но кръвта вече се е просмукала през превръзката.

Сага се приближава до нея заедно с една медицинска сестра. Обяснява, че се бои Пенелопе да не изпадне в шок.

— Не беше той — плаче тя, когато я завиват с одеяло.

— Скоро ще дойде лекар и ще те прегледа — казва медицинската сестра. — Но още сега мога да ти дам успокоително. Имаш ли някакво заболяване на черния дроб?

Пенелопе поклаща глава и сестрата й дава синя капсула.

— Трябва да я глътнеш цялата… Половин милиграм ксанор — обяснява тя.

— Ксанор — повтаря Пенелопе и поглежда хапчето в ръката си.

— Не е никак опасно и ще те успокои — добавя сестрата и се забързва нанякъде.

— Ще донеса вода — казва Сага и тръгва към минибуса.

Пръстите на Пенелопе са студени. Поглежда ръката си и малката синя капсула.

Юна Лина е още вътре в сградата, откъдето не спират да излизат хора, целите в сажди, задавени от дима. Шокираните дипломати се скупчват до оградата на японското посолство в очакване на транспорт до Каролинската болница. Жена в тъмносиня пола и жилетка се свлича на земята, обляна в сълзи. Полицай сяда до нея, обгръща раменете й и заговаря успокоително. Един от дипломатите не спира да облизва устните си и да бърше ръцете си с кърпичка, като че ли не може да ги почисти. По-възрастен мъж в намачкан костюм стои със сковано лице и говори по телефон. Военният аташе, жена на средна възраст, с боядисана в червено коса, е избърсала сълзите си и се опитва слепешката да помага. Вглъбена в себе си държи торбичката с кръвозаместител, докато санитарите преместват пациент. Мъж с превързани рани от изгаряния по ръцете допреди миг седеше с одеяло на раменете, закрил лицето си с ръце. Сега е станал, одеялото се е свлякло на земята, а той със сънлива физиономия се запътва бавно нагоре по асфалтирания път покрай оградата.

Военен полицай е опрял ръка на някакъв пилон и плаче.

Мъжът с обгорелите ръце продължава нагоре в ясната утрин и завива зад ъгъла по „Йердесгатан“.

Пенелопе рязко си поема дъх. Плашещо прозрение пронизва тялото й като инжекция с леденостудена вода. Не видя лицето му, но видя гърба му. Мъжът с пострадалите ръце. Знае, че е той, преследвачът, който върви нагоре към „Йердет“, измъквайки се от полицаи и линейки. Не е нужно да вижда лицето му, защото вече е виждала гърба и врата му от яхтата под моста „Скурусундсбрун“, когато Виула и Бьорн бяха все още сред живите.

Пенелопе разтваря ръката си и синята капсула се плъзва на земята.

С разтуптяно сърце тя тръгва след него, завива по „Йердесгатан“, пуска одеялото, както бе направил той, и ускорява крачка. Затичва се, когато го вижда с немощни движения да бърза между дърветата в горичката отпред. Изглежда изтощен, вероятно от загубата на кръв от раната в рамото, и тя вече знае, че няма да може да й избяга. Няколко врани излитат от клоните на дърветата и, пляскайки с криле, се отдалечават. Пенелопе навлиза в горичката, чувства прилив на сили, крачи широко по тревата на петдесетина метра след него. Той се спъва и се подпира с ръка на едно дърво. Превръзката пада и увисва между пръстите му. Тя тича след него и го вижда да излиза, накуцвайки, от горичката на просторната поляна, огряна от слънцето. Без да спира, изважда пистолета, поставен на гърба й от Юна Лина, освобождава предпазителя, продължава между дърветата, забавя се и се прицелва с опъната ръка в крака му.

— Спри — шепне тя и натиска спусъка.

Стреля, откатът я удря по ръката и рамото.

Куршумът излита и Пенелопе вижда как преследвачът се опитва да се затича по-бързо.

„Не трябваше да докосваш сестра ми“, мисли си тя.

Мъжът пресича някакъв път, спира се, хваща се за рамото и продължава напред по тревата.

Пенелопе тича, излиза на слънцето, приближава се, пресича същия път и отново вдига оръжието.

— Спри — извиква тя.

Стреля, куршумът откъсва трева от земята на десетина метра от него. Адреналинът пулсира във вените й, съзнанието й е избистрено и концентрирано.

Цели се в крака му и стреля. Чува пукота, чувства отката в ръката си и забелязва как куршумът пронизва свивката на коляното и минава през капачката. Той изкрещява от болка и пада на тревата, опитва се да стане, но тя все повече се приближава, върви с широки крачки и го вижда да се гърчи около самотна бреза.

Спри, казва си наум Пенелопе, и пак вдига пистолета. Ти уби Виула, ти я удави в легена, ти уби и Бьорн.

— Ти уби малката ми сестра — повтаря тя високо и стреля.

Куршумът се забива в лявото му стъпало, кръв пръска по тревата.

Облегнал се е с гръб на дървото, когато Пенелопе го настига, главата му е наведена напред, брадичката опира в гърдите. Кърви обилно, диша тежко като животно, но не помръдва.

Спира пред него, застава разкрачена на тревата в сянката на дървото и насочва пистолета.

— Защо? — пита тя тихо. — Защо сестра ми е мъртва, защо…

Млъква, преглъща, навежда се и застава на колене, за да види лицето му.

— Искам да ме гледаш, когато стрелям.

Мъжът облизва устни и се опитва да вдигне глава. Тежко му е, не успява. Очевидно е на път да изгуби съзнание от загубата на кръв. Тя се цели в него с пистолета, протяга свободната си ръка, повдига брадичката му и го поглежда. Здраво стиска челюсти, когато вижда отново изморените черти, лицето, което бе мярнала при проблясъка от светкавицата в дъжда на остров Шюмендьо. Сега си спомни спокойния поглед и дълбокия белег на устата. Също толкова спокоен е и сега. Пенелопе дори си мисли, че е странно, че той ни най-малко не се страхува, когато изведнъж се нахвърля върху нея. Движи се с неочаквана бързина, хваща я за косата и я придърпва към себе си.

Ръката му е толкова силна, че тя полита напред и удря чело в гърдите му. Не успява да се отдръпне, преди той да я сграбчи за китката и да изтръгне оръжието от ръката й. Изритва го с всичка сила, опряна на ръцете си, пада назад в тревата и, когато поглежда отново нагоре, той вече се цели в нея с пистолета и стреля набързо два пъти.

86.
Бялото стъбло на брезата

Едва когато слиза по стълбището на посолството и се забързва по коридора на партера, инспектор Юна Лина усеща напрежението в дробовете си и смъденето в очите. Трябва да излезе навън, да диша чист въздух. Кашля, обляга се на стената, но продължава напред. Нова експлозия се чува на горния етаж, полилей се откъсва и пада на пода пред него. Звучат сирените на аварийните автомобили. Той бързо изминава последните метри до главния вход. На асфалтираната площадка пред вратата стоят шестима немски военни полицаи. Временно контролират сигурността. Юна напълва дробовете си с чист въздух, продължава да кашля и се оглежда наоколо. Две пожарни коли са вдигнали стълби към посолството. Зад оградата гъмжи от полицаи и медицински персонал. Карл Ман лежи на тревата, над него се е навел лекар, който го преслушва.

Пенелопе Фернандес върви покрай оградата на японското посолство с одеяло на раменете.

В последния момент Юна се беше върнал в мъжката тоалетна и взел раницата, пъхната зад едно казанче. Просто се беше сетил. Не можеше да разбере защо наемникът беше скрил празната раница, след като бе оставил пистолета и пълнителите на открито в мивката.

Не спирайки да кашля, отваря раницата от груб шушляк и надниква в нея. Не е съвсем празна. Открива три различни паспорта и кама за нападение с прясна кръв по острието.

„Кого си пробол?“, пита се Юна.

Отново поглежда ножа, бялото острие, кръвта, започнала да се съсирва, после пак оглежда района: линейките и хората от другата страна на оградата. Жената с изгорялата рокля лежи на носилка. Възрастен мъж с петна от сажди по челото стои и говори по телефона с безизразен поглед.

Юна разбира грешката си, хвърля раницата и кървавия нож на земята, затичва се към оградата и крещи на охраната да го пусне.

Хуква навън от района на посолството, прескача преградната лента, промъква се мълком покрай журналистите и продължава по пътя. Застава пред жълтата линейка, която току-що потегля.

— Прегледахте ли раната на ръката? — крещи той, изваждайки легитимацията си.

— Какво казваш? — пита шофьорът.

— Пострадалият от бомбата пациент има рана на рамото и аз…

— Едва ли това е най-важното сега…

— Трябва да погледна раната — прекъсва го Юна.

Шофьорът е готов отново да възрази, но нещо в гласа на Юна го кара да спре и да направи каквото му казва.

Юна заобикаля колата и отваря задните врати. Лицето на мъжа върху носилката е превързано, кислород се подава в носа му, тръбичка за слюнка е пъхната в устата. Един от санитарите бързо разрязва черното яке и ризата на пациента и оголва раната на рамото.

Не е от куршум, без съмнение е причинена от нож, дълбока прободна рана.

Юна се дръпва от линейката, претърсва набързо района и среща погледа на Сага между хората и колите. Тя държи пластмасова чаша с вода в ръката си, но веднага щом вижда очите му, хвърля чашата и се забързва след него.

— Отново ще се измъкне — говори той на себе си. — Не бива да му позволим.

Юна се оглежда наоколо, мисли си, че току-що бе видял Пенелопе Фернандес да върви покрай оградата на японското посолство, наметната с одеяло.

— Вземи една пушка — провиква се Юна и се затичва покрай оградата. Завива надясно, но не вижда нито Пенелопе, нито наемника.

Една жена е пуснала елегантните си далматинци да бягат на воля на поляната около Италианския културен институт.

Юна тича покрай осветената бяла сграда, изважда пистолета си и си мисли, че наемникът е бил евакуиран от димящото посолство заедно с всички останали.

Сага вика нещо подире му, но той не я чува, сърцето му бие прекалено бързо, главата му бучи.

Продължава да тича все по-бързо към малката горичка и изведнъж чува пистолетен изстрел. Препъва се в канавката, изкачва се нагоре по едно възвишение и се промъква между дърветата.

Следват още изстрели, кратки и остри.

Той си проправя път през гъстите клони и се озовава на огряна от слънцето поляна. На триста метра вижда Пенелопе под една бреза. Мъж седи до стъблото с клюмнала глава. Пенелопе кляка пред него, но изведнъж нещо се случва. Тя полита напред, но после пада назад. Мъжът държи пистолет, насочен към нея. Юна се затичва, вдига оръжието си и се прицелва, но разстоянието е твърде голямо. Спира, хваща пистолета с две ръце, когато наемникът изстрелва два куршума в гърдите на Пенелопе. Тя се прекатурва и остава да лежи по гръб. Наемникът е изтощен, но отново вдига оръжието към нея. Юна стреля, но не улучва.

Приближава се, бягайки, и вижда Пенелопе да рита с крака, за да се измъкне. Убиецът го поглежда, но отново се обръща към Пенелопе. Гледа я в очите и се цели с пистолета в лицето й. Още един изстрел. Юна чува силен трясък зад себе си. Куршум профучава покрай дясното му ухо и в същия миг кървав фонтан руква зад наемника. Кръвта облива бялото стъбло на брезата. Куршумът е пронизал гръдната кост и сърцето на нападателя. Юна продължава напред, като не спира да се цели в него. Чува се втори изстрел и вижда вече мъртвия мъж да потрепва, когато куршумът се забива в гърдите му, няколко сантиметра над първата дупка. Инспекторът сваля пистолета, обръща се и съзира Сага Бауер на края на гората със снайпер на рамото. Дългата й до кръста руса коса блести на слънчевите лъчи през листата, лицето й е все още съсредоточено, когато сваля оръжието.

Пенелопе се изправя и се премества на слънце. Вторачва се в мъртвеца. Юна се приближава до него, ритва пистолета и опипва шията му, за да е напълно сигурен, че е мъртъв.

Пенелопе разкопчава защитната жилетка, която се свлича на тревата. Прави крачка към Юна, готова всеки момент да припадне. Полицаят я прегръща и усеща умората на притисналата се до гърдите му жена.

87.
Заблудата

Мъжът с обезобразеното лице от мъжката тоалетна в немското посолство е починал само час след пристигането си в болницата. Бил идентифициран като Дитер Грама, секретар на културния аташе. При външния оглед главният патолог Нилс Олѐн открил остатъци от тиксо по дрехите му, белези и рани по китките и шията, от които личало, че е бил вързан по време на експлозията. Когато първоначалният оглед на местопрестъплението бе приключил, а записите от наблюдателните камери анализирани, можеше да се констатира доста точно какво се беше случило: след като е влязъл в кабинета си на втория етаж на посолството, Дитер Грама включил компютъра и получил имейли. Не отговорил на нито едно от писмата, но маркирал три от тях с флагчета. После отишъл в столовата, пуснал еспресо машината да загрее и продължил към тоалетната. Тъкмо щял да отвори вратата на една от кабините, когато видял мъж с бандитска маска да стои пред огледалото на мивката.

Облеченият в черно бил раненият наемник, който с немския си паспорт влязъл в посолството, за да избяга от полицията и да получи отсрочка.

Той набързо преценил в огледалото телосложението на Дитер Грама, преди да облепи обектива на наблюдателната камера. Немецът едва ли е имал възможност да произнесе много думи, преди наемникът да опре пистолет в гърдите му, да го накара да падне на колене и да залепи устата му. Той свалил черното си яке и го заменил със сакото на Дитер Грама, после го завързал клекнал за тръбите, с гръб към камерата. Извадил ножа и забил двустранното острие дълбоко в лявото рамо на Дитер Грама през дупката в якето.

Болката, страхът и притокът на ендорфин сигурно така са объркали немеца, че дори не е разбрал за случилото се по-късно. Наемникът отрязал парче тел с клещи, увил го около врата на Грама и го усукал. През тази примка прекарал по-дълга тел, извадил ръчна граната 2000, завързал единия край на телта за нея, измъкнал щифта, но задържал с ръка дръжката надолу. Пуснел ли я, тя щяла да се изправи и след три секунди гранатата да се взриви.

Той обаче я залепил с притисната надолу дръжка на гърдите на Грама, дръпнал телта, промушена през примката около шията му, към сифона на мивката и я опънал зад вратата като жица, която, настъпена от някого, би задействала гранатата.

Идеята била някой да влезе и да взриви гранатата и полицията в суматохата да се заблуди, че мъжът с простреляното яке и обезобразено лице е този, когото преследват.

Възможно е наемникът да не е бил твърде ловък поради голямата загуба на кръв, но все пак му беше отнело не повече от четири минути от влизането на Дитер Грама в тоалетната, за да хвърли пистолета и няколко пълнителя в мивката, да скрие раницата с кървавия нож зад казанчето на една от тоалетните, да отлепи тиксото от обектива на наблюдателната камера, да прекрачи телта и да се измъкне от помещението.

Той се е промъкнал по коридора, продължил е към залата за срещи, отворил е двойната врата и е запалил пожара, тръгнал е към изхода, почукал е на вратата на служителката Давида Майер, която го поканила да влезе, и тъкмо когато понечил да изложи измисления си проблем, писнала алармата за пожар.

Почти двайсет и пет минути Дитер Грама е останал на колене, плътно завързан, с граната на гърдите, преди да бъде открит чрез наблюдателната камера. Сигурно се е опитвал да издаде някакъв звук, без да рискува гранатата да се отлепи от тиксото. Аутопсията беше показала, че кръвоносните съдове на шията му са се спукали и че е прехапал устните си.

Вратата на тоалетната се е отворила и шоковата граната е отскочила на пода, граната, която не изхвърля шрапнели и стоманени топчета като обикновен експлозив, а само силно повишава налягането в затворено пространство. От експлозията Дитер Грама ударил глава в тръбата и стената и загубил съзнание. Млад военен полицай на име Ули Шнайдер се втурнал през вратата с вдигнато оръжие. Тоалетната била задимена от първата граната и полицаят не е разбрал защо се е препънал в телта.

Гранатата се е отлепила от тялото на Дитер Грама и дръжката се е вдигнала. Застанала е напряко на примката под брадата му, леко изхлузена надолу, преди да експлодира с опустошителен ефект.

88.
Посетителят

Юна Лина, Сага Бауер и Пенелопе Фернандес пътуват с брониран минибус през Стокхолм, отдалечавайки се от дипломатическото градче по „Страндвеген“ покрай блестящата вода.

— Видях лицето му — казва Пенелопе безизразно. — Знаех, че никога няма да се откаже, че ще ме преследва докрай… — Млъква и се втренчва пред себе си. — И накрая ще ме убие.

— Да — отвръща Сага.

Пенелопе притваря очи, замаяна от мекото возене на буса. Подминават странния монумент в памет на Раул Валенберг[1]. Прилича на пенещи се вълни или ивритски надпис, развяващ се над земята.

— Кой беше той? — пита Пенелопе. — Този, който ме преследваше?

— Професионален убиец — отвръща Юна. — Наричат го „разрешител на проблеми“ или „гроб“.

— Нито Европол, нито Интерпол имат нещо за него — казва Сага.

— Професионален убиец — бавно повтаря Пенелопе. — Значи изпратен от някого?

— Да — отговаря Сага. — Без съмнение, но няма да открием връзката с този, който го е наел.

— Рафаел Гуиди? — тихо пита Пенелопе. — Той ли е? Или Агате ал Хайи?

— Смятаме, че е Рафаел Гуиди — казва Сага. — Защото всъщност за Агате ал Хайи е без значение дали ти ще свидетелстваш и ще твърдиш, че тя се опитва да купи боеприпаси…

— Не е тайна, че тя се занимава с това — казва Юна.

— Значи Рафаел Гуиди е изпратил убиеца, но… какво иска? Знаете ли? До снимката ли опира всичко?

— Рафаел Гуиди вероятно смята, че ти си фотографът, мисли си, че си свидетел, че си видяла и чула неща, които могат да го разкрият.

— Все още ли вярва в това?

— Вероятно.

— Значи ще изпрати нов убиец?

— Опасяваме се, че е така — отвръща Сага.

— Колко дълго ще ме охранява полицията, ще получа ли нова самоличност?

— Ще обсъдим това, но…

— Ще ме преследват, докато вече не мога да тичам — казва Пенелопе.

Подминават „НК“[2] и виждат трима младежи на седяща стачка пред елегантния главен вход.

— Няма да се откаже — сериозно потвърждава Юна. — Затова трябва да разкрием цялата афера и ако успеем, тогава няма да има защо да те преследва.

— Няма да се доберем до Рафаел Гуиди, съзнаваме го — казва Сага. — Но можем да разбутаме нещата в Швеция, а за това няма как да не научи…

— Какво?

— Ще започнем със спиране на сделката — обяснява Сага. — Защото търговският кораб няма да напусне пристанището в Гьотеборг без разрешението за износ на Аксел Рисен.

— И защо няма да го подпише?

— Никога няма да го направи — отвръща Юна. — Защото знае за това толкова, колкото и ние.

— Ще спрем сделката и ще арестуваме Понтус Салман и всички останали, които са замесени — допълва Сага.

В буса настъпва тишина.

— Трябва да се обадя на мама — казва Пенелопе.

— Вземи телефона ми — предлага Сага.

Пенелопе го поема, изглежда се колебае, но после набира номера и чака.

— Здравей, мамо, аз съм, Пени. Мъжът, който…

— Пени, звъни се на вратата, трябва да…

— Мамо, чакай — прекъсва я Пенелопе уплашена. — Кой звъни?

— Не знам.

— Чакаш ли някого?

— Не, но…

— Не отваряй — прекъсва я пак Пенелопе.

Майка й казва нещо и оставя телефона. Пенелопе чува стъпките й и повторното позвъняване. Вратата се отваря, чуват се гласове. Пенелопе не знае какво да прави. Гледа Сага и Юна, които я наблюдават внимателно. Нещо пращи в слушалката, бучи странно и после отново се чува гласът на майката.

— Там ли си, Пени?

— Да.

— Някаква жена те търси — казва майката.

— Мен?

Пенелопе облизва устни.

— Окей, мамо. Дай й телефона.

Нещо пращи, после чува женски глас да произнася името й:

— Пенелопе?

— Да — отвръща тя.

— Трябва да се срещнем.

— С кого разговарям? — пита Пенелопе.

— Аз ти изпратих една снимка.

— Не съм получавала никаква снимка — отрича Пенелопе.

— Не се познаваме, но всъщност аз ти изпратих снимката.

Пенелопе мълчи.

— Трябва да те срещна днес, възможно най-бързо — продължава непознатата с тревожен глас. — Изпратих ти снимка с четирима души в една ложа, направих я тайно на 13 ноември 2009 година. Единият от четиримата е мъжът ми: Понтус Салман.

[1] Шведски дипломат, спасил хиляди евреи по време на Холокоста. — Бел.прев. ↑

[2] Луксозен универсален магазин в Стокхолм — „Нурдиска компаниет“. — Бел.прев. ↑

89.
Срещата

Къщата на Понтус Салман се намира на улица „Роскулсвеген“ в Лидингьо. Строена през шейсетте години, все още радва окото с типичното за онова време качество, макар и леко позахабена. Паркират на чакълената алея пред гаража. Някой е надраскал с тебешир по детински стилизиран пенис на голямата гаражна врата.

Разбират се Юна да чака с Пенелопе в колата, докато Сага тръгва към входа. Вратата е отворена, но въпреки това тя натиска големия звънец с формата на лъвска глава. Три приятни позвънявания, но никой не се появява. Сага изважда глока, проверява пълнителя, освобождава предпазителя, звъни отново и влиза в къщата.

Попада в сутерен и след антрето в просторен хол с кухня и трапезария. През високите прозорци се открива пленителна гледка към пролива и пристанището на остров Лидингьо.

Сага прекосява кухнята, надниква в празната спалня и се връща в антрето, продължава надолу по стълбата и изведнъж чува музика зад врата с надпис Р & Р на месингова табелка. Отваря вратата и музиката се засилва: „Травиата“ на Верди с Джоан Съдърланд.

В края на покрития с плочки коридор се вижда синкав отблясък от осветен басейн.

Сага се промъква напред, опитва се да долови нещо на фона на музиката. Различава стъпки на боси крака по плочките.

Държи оръжието скрито до тялото, върви напред, пътьом забелязва мебели от ратан и няколко палмови дървета. Въздухът е топъл и влажен. Мирише на хлор и жасмин. Стига до голям басейн със светлосин фаянс и с прозорци към градината и морето. Стройна жена на около петдесет години в златист бански стои с чаша бяло вино в ръка до бара. Оставя чашата, когато вижда Сага, и тръгва към нея.

— Здравейте, казвам се Сага Бауер.

— Коя служба?

— Разузнаването.

Смеейки се, жената я целува по бузите и се представя като Мари-Луис Салман.

— Носите ли си бански? — пита тя и се връща при бара.

Краката й оставят дълги тесни стъпки върху теракотените плочки. Тялото й е слабо и добре тренирано. Походката е като заучена, сякаш да даде възможност на Сага да я разгледа.

Мари-Луис Салман взима чашата, обръща се и хвърля любопитен поглед към комисарката, за да провери дали наистина я следва с очи.

— Чаша „Санкер“? — пита тя с хладен, модулиран тон.

— Не, благодаря — отказва Сага.

— Плувам, за да поддържам форма, макар че съм напуснала света на моделите. Лесно е да получиш нарцистично разстройство в този бранш. Да, сама знаете. Чувстваш се ужасно, когато никой вече не ти пали цигарата.

Мари-Луис се навежда напред и шепне театрално:

— Имам връзка с най-младия от Чипъндейлс. Знаете ли кой е? Няма значение, всичките са гейове.

— Тук съм, за да говорим за една снимка, която сте изпратили…

— Знаех, че не може да си държи езика зад зъбите — избухва тя с престорено възмущение.

— Кой?

— Жан-Пол Готие.

— Дизайнерът? — пита Сага.

— Да, дизайнерът, с раирана жилетка, дизайнерът с позлатена набола брада и малка грозна уста. Все още ме мрази. Знаех си.

Сага се усмихва търпеливо на Мари-Луис и й подава с въпросителен поглед хавлията, когато вижда, че кожата й е настръхнала.

— Обичам да мръзна… студът ме прави красива. Това във всеки случай ми каза Депардийо през пролетта или… не си спомням — може би го каза сладурът Рено. Все тая.

По коридора се чуват стъпки. Мари-Луис се оглежда нервно и търси изход за бягство.

— Ехо? — звучи женски глас.

— Сага — провиква се Юна.

Сага прави крачка напред. Влизат Юна и Пенелопе, придружени от около петдесетгодишна тъмнокоса жена с красива момчешка прическа.

— Мари-Луис — казва тя и притеснено се усмихва. — Какво правиш тук?

— Мислех да поплувам малко — обяснява тя. — Имам нужда да се охладя между краката.

— Знаеш, че искам да се обаждаш, преди да дойдеш.

— Добре, съжалявам, забравих.

— Мари-Луис е сестра на Понтус, моя зълва — пояснява жената, обръща се към Сага и се представя: — Вероник Салман.

— Сага Бауер, Тайните служби.

— Да седнем в библиотеката — казва Вероник и тръгва обратно по коридора.

— Мога ли да се къпя, след като все пак съм тук? — извиква Мари-Луис.

— Не гола — отвръща Вероник, без да се обърне.

90.
Фотографът

Сага, Юна и Пенелопе тръгват след нея през стаите на приземния етаж към библиотеката. Доста тясно място с обрамчени с олово малки прозорци в жълто, кафяво и розово, книги зад стъклени вратички, кафяви кожени мебели, отворена камина и месингов самовар.

— Извинете ме, че не ви предлагам нищо, но доста бързам, пътувам след час…

Вероник Салман се оглежда притеснено и приглажда с ръка полата си, преди да продължи.

— Трябва да… искам само да кажа това, което е нужно — започва тя тихо. — Няма да свидетелствам, ако се опитате да ме заставите, ще се отрека от думите си, независимо от последиците.

Поправя един абажур, но ръката й толкова трепери, че той се накланя встрани.

— Ще пътувам без Понтус, той няма да ме последва — пояснява тя, гледайки към пода. Устните й треперят, съвзема се за няколко секунди, преди да продължи.

— Пенелопе — казва тя и я поглежда в очите. — Разбирам, че смяташ Понтус за измет, но той не е такъв.

— Не съм казвала подобно нещо…

— Изчакай, мила — прекъсва я тя. — Искам само да кажа, че обичам мъжа си, но… вече не знам какво да мисля за заниманията му. Преди си казвах, че хората винаги са търгували с оръжие. Оръжейният бизнес съществува от началото на човечеството. Нека не звучи като извинение. Години наред се занимавах с политическите проблеми на сигурността в Министерството на външните работи. И ако е такава работата ти, трябва да приемеш, че пътят към утопията за свят без въоръжени конфликти е доста дълъг. На практика всички страни трябва да се придържат към обща отбрана, но… има нюанси, поне аз така мисля…

Отива до вратата, отваря я, поглежда навън и отново затваря.

— Да се изнася оръжие за държави във война, за критични точки, да се разпалват конфликти чрез доставка на все повече оръжия, е недопустимо.

— Така е — шепне Пенелопе.

— Разбирам бизнесмена Понтус — продължава Вероник Салман. — Защото „Силенция“ наистина се нуждаеше от този договор. Судан е голяма страна с нестабилни доставки на боеприпаси за карабини, използват само „Фабрик Национал“, а както изглежда, Белгия не ги снабдява. Наблюдават ги внимателно, но Швеция никога не е била колониална сила, имаме добра репутация в региона. Понтус видя потенциалните възможности, когато гражданската война в Судан приключи. Рафаел Гуиди координира сделката. Щяха да подпишат договор. Всичко беше готово, когато Международният наказателен съд в Хага ненадейно издаде заповед за арест на президента Ал Башир за намесата му в геноцида на милицията в Дарфур.

— Износът щеше да наруши международното законодателство — вметва Сага.

— Всички го знаеха, но Рафаел не отказа сделката, каза само, че има нови интереси. Минаха няколко месеца, после съобщи, че кенийската армия ще осъществи забавената сделка. Ставаше въпрос за същото количество муниции, на същата цена и при същите условия. Опитах се да разговарям с Понтус, за мен беше очевидно, че боеприпасите ще стигнат до Судан, но той отговори, че Кения щяла да се възползва от случая и че сделката била добра. Не знам дали вярваше в това, но прехвърли цялата отговорност на Карл Палмкруна и Инспектората за стратегически продукти. „Ако Палмкруна издаде разрешение за износ, всичко ще бъде наред“, твърдеше той и…

— И така си е улеснил нещата — казва Пенелопе.

— Затова направих снимката, исках да знам кои седяха в ложата… Влязох, снимах ги с мобилния си телефон, казах, че се опитвам да позвъня, обясних на Понтус, че се чувствам зле и ще взема такси до хотела.

— Смела постъпка — обажда се Пенелопе.

— Не знаех колко е опасно, иначе нямаше да го направя. Бях ядосана на Понтус, исках да го накарам да се откаже. Тръгнах си от „Алте Опер“ по средата на концерта и гледах снимката в таксито. Истинско безумие, купувачът в ложата се представляваше от Агате ал Хайи. Тя е военен съветник на президента на Судан, имам предвид, че мунициите ще се доставят директно за гражданската война, на която никой не обръща внимание.

— Масово изтребление — шепне Пенелопе.

— Когато се прибрахме вкъщи, казах на Понтус, че трябва да се оттегли… Няма да забравя погледа му, с който ме стрелна и каза, че е невъзможно. Каза, че е сключил договор „Паганини“ и, срещайки очите му, се изплаших. Беше ужасен. Не посмях да задържа снимката в телефона, разпечатах я, изтрих я от паметта на картата и от харддиска на компютъра и ти я изпратих.

Вероник Салман стои пред Пенелопе с увиснали ръце и изморено лице.

— Не знаех какво ще се случи — казва тя тихо. — Как бих могла да зная? Ужасно съжалявам, не мога да изразя съчувствието си…

Настъпва кратка тишина, в далечината се чува пляскането от басейна.

— Какво представлява договорът „Паганини“? — пита Юна.

— Рафаел притежава няколко цигулки, които са направо безценни — казва Вероник. — Събира инструменти, на които е свирил Паганини преди повече от сто години. Някои от цигулките държи вкъщи, други дава под наем на опитни музиканти…

Приглажда нервно косата си, преди да продължи.

— Това с Паганини… не ми е съвсем ясно, но Понтус казва, че Рафаел свързва Паганини с договора, че неговите договори са вечни. Не се пишат на хартия, те… Понтус ми разказа, че Рафаел бил подготвил всичко. Всичките цифри били в главата му, знаел логистиката, точно как и кога ще се осъществи сделката. Посочвал на всекиго какво се изисква от него и колко ще спечели. Целунеш ли ръката му, няма връщане назад. Не можеш да избягаш, не можеш да получиш закрила, не можеш дори да умреш…

— Защо? — пита Юна.

— Рафаел е толкова… не знам, това е ужасно — проронва тя с треперещи устни. — Успява да надхитри… да измами всички участници в представите им… за най-лошия кошмар.

— За какво става дума? — раздвижва се Сага.

— Понтус каза, че Рафаел е способен на всичко — отговаря тя сериозно.

— Но какво е имал предвид под кошмар? — пита Юна.

— Питах Понтус дали е споменавал нещо, разбира се, че питах — казва тя с измъчено лице. — Но той не иска да отговори, не знам какво да мисля.

Отново настъпва тишина в малката библиотека. Големи петна от пот са се образували под мишниците на бялата блуза на Вероник Салман.

— Не можете да спрете Рафаел — продължава тя след миг и поглежда Юна в очите. — Но трябва да се погрижите мунициите да не стигнат Дарфур.

— Ще се погрижим — казва Сага.

— Разбирате, това че… ситуацията след изборите в Судан не се превърна в пълна катастрофа се дължи до голяма степен на липсата на боеприпаси, смятам, че ако фитилът отново се подпали, хуманитарните организации ще напуснат Дарфур.

Вероник Салман поглежда часовника си, което напомня, че скоро трябва да тръгва за летището, доближава се до прозореца и се вглежда замечтано в цветното стъкло.

— Приятелят ми е мъртъв — казва Пенелопе и изтрива сълзите си. — Сестра ми е мъртва, не знам още колко други.

Вероник Салман се обръща към нея.

— Пенелопе, не знаех как да постъпя, имах тази снимка, мислех си, че именно ти ще можеш да идентифицираш лицата в ложата — пояснява тя. — Вярвах, че ще разбереш колко важно е, че Агате ал Хайи купува боеприпаси, нали си била в Дарфур, имаш връзки там, ти си борец за мир и…

— Но сте сгрешили — прекъсва я Пенелопе. — Изпратили сте снимката на погрешния човек, бях чувала за Агате ал Хайи, но нямах представа как изглежда.

— Не можех да изпратя снимката в полицията или в медиите, те нямаше да разберат какво означава и колко е важна. Нужни бяха разяснения, а аз не можех да разкрия обстоятелствата. И да исках, не бих могла, защото, ако има нещо, което разбирах, то е, че не бива да ме свързват със снимката. Затова ти я изпратих, исках да я извадя от моята система и знаех, че никога не трябва да разкривам връзката си с нея.

— Но ето че току-що го направихте — казва Юна.

— Да, защото аз…

— Защо? — пита той. — Какво ви накара да промените решението си?

— Защото напускам страната и трябва…

Тя млъква, свежда поглед към ръцете си.

— Какво се е случило?

— Нищо — плаче тя.

— На нас можете да разкажете — подканва я Юна.

— Не, то…

— Не се страхувайте — шепне Сага.

Вероник изтрива сълзите си и вдига очи:

— Понтус ми се обади от лятната вила, плачеше, извини ми се, без да знам какво имаше предвид, но каза, че ще направи всичко, за да избегне кошмара.

91.
В краен случай

Лодка от лакиран махагон се клатушка в спокойните води на езерото Малмшьо зад голям нос. Нежен като коприна вятър приижда от изток. Носи се лека миризма на оборски тор от стопанствата край водата. Понтус Салман е извадил греблата, но лодката не е изминала повече от десет метра за един час. Мисли си, че трябваше да си вземе нещо за пиене, ако знаеше, че ще му отнеме толкова дълго време, за да се застреля.

Двуцевната пушка лежи на бедрото му.

Единственото, което се чува, е плискането на водата в корпуса и тихото шумолене на вятъра в короните на дърветата.

Притваря очи за миг, поема си дъх няколко пъти, отваря очи и обляга приклада на дървената решетка на дъното. Държи с ръка стоплената от слънцето цев и се опитва да насочи дулото към челото си.

Изтръпва при мисълта, че изстрелът ще отнесе цялата му глава.

Ръцете му треперят толкова силно, че трябва да изчака малко. Съвзема се и този път насочва дулото към сърцето си.

Лястовиците са се спуснали на лов за насекоми плътно до водната повърхност.

„Сигурно ще завали тази нощ“, мисли си той.

Бяла ивица бразди небето подир един самолет и Понтус отново се сеща за кошмара си.

Изведнъж му се струва, че цялото езеро потъмнява, сякаш водата почернява отвътре.

Обръща се отново към пушката, налапва дулото, чувства го да стърже по зъбите, усеща вкуса на метал.

Протяга се към спусъка, когато чува бръмчене на кола. Сърцето му ще изскочи от гърдите. Какви ли не мисли се стрелват през ума му за секунда, но предполага, че сигурно е съпругата му, защото тя единствена знае къде се намира.

Отново сваля пушката, усеща пулса си и трепери, когато се опитва да види нещо между дърветата край вилата.

Един мъж се приближава по пътеката към кея.

Отнема му време да разбере, че това е полицейският инспектор, който беше идвал в офиса му със снимката на Вероник.

Но когато го разпознава, го обзема друга тревога. Ами ако не е прекалено късно… Тази мисъл не го оставя на мира, докато гребе към брега. Ами ако не е прекалено късно, ако не се налага да бере плодовете на кошмара, ако не е прекалено късно…

Понтус Салман не стига до брега. Лицето му е пребледняло, той само клати глава, когато Юна Лина го моли да се приближи. Опитва се да се задържи на разстояние, като обръща лодката с противоположни движения на греблата, така че носът да сочи към открито море.

Юна сяда на напукана, избеляла от слънцето дървена пейка до кея. Чува шепота на водата и шумоленето на дърветата от вятъра.

— Какво искате? — пита Понтус уплашено.

— Току-що разговарях със съпругата ви — спокойно подхваща Юна.

— Разговаряли сте?

— Да, и аз…

— Разговаряли сте с Вероник? — повтаря Понтус неспокойно.

— Трябва да получа отговор на няколко въпроса.

— Няма време.

— За къде сте се разбързали? — пита Юна, поглеждайки към ловджийската пушка в лодката.

— Какво знаете вие — измънква Понтус.

Греблата се движат плавно във водата.

— Знам, че боеприпасите за Кения ще стигнат до Судан — отсича Юна.

Понтус Салман не отговаря.

— Знам, че съпругата ви е направила снимката в ложата.

Понтус седи с обезсърчен поглед, повдига капещите гребла и чувства как водата се стича по ръцете му.

— Не мога да спра аферата — казва той мрачно. — Бързах прекалено много, сделката ми беше необходима…

— Значи сте подписали договора.

— Всичко беше изпипано, дори да се разчуеше. Всички можеха да потвърдят, че са действали добросъвестно, никой не беше виновен.

— Но все пак нещо се провали — продължава Юна.

— Да.

— Мислех си да изчакам, преди да ви арестувам…

— Тъй като не можете да докажете нищо — допълва Понтус.

— Не съм говорил с прокурора — продължава Юна. — Но съм сигурен, че можем да смекчим наказанието ви, ако свидетелствате срещу Рафаел Гуиди.

— Да свидетелствам, няма да свидетелствам — заявява Понтус с безпокойство в гласа. — Забелязвам, че не разбирате. Подписал съм много специален договор и ако не бях такъв шибан страхливец, отдавна щях да съм постъпил като Палмкруна.

— Ще ви защитим, ако свидетелствате — казва Юна.

— Палмкруна се измъкна — шепне Понтус. — Обеси се и сега следващият директор трябва да подпише разрешението за износ. Палмкруна стана напълно безинтересен за Рафаел и избегна кошмара си…

Безжизненото лице на Понтус изведнъж грейва в усмивка. Юна го гледа и си мисли, че едва ли Палмкруна се е измъкнал, защото неговият кошмар е бил смъртта на сина му.

— Скоро ще пристигне психолог — съобщава Юна. — Тя ще се опита да ви убеди, че самоубийството не е изход…

Понтус Салман отново загребва навътре.

— Понтус, трябва да получа отговор на няколко въпроса — казва Юна с по-висок глас. — Казвате, че следващият директор на Инспектората за стратегически продукти ще бъде заставен да подпише разрешението за износ, но какво ще се случи, ако откаже? Не може ли просто да откаже да подпише договора „Паганини“?

Понтус Салман спира да гребе, лодката продължава да се плъзга по повърхността, греблата се влачат във водата.

— Да, може — отвръща той спокойно. — Но не иска…

92.
Разкрит

Аксел се събужда от звъна на телефона на нощното шкафче. Едва на разсъмване бе заспал до потното тяло на Бевърли.

Гледа младото й лице и отново вижда чертите на Грета, нейните устни и клепачи.

Бевърли шепне нещо насън и се обръща по корем. Вълна от нежност залива Аксел при вида на крехкото й дребно тяло, вълнуващата й млада плът.

Сяда в леглото и се протяга към книжката на Фридрих Дюренмат „Катастрофата: една все още възможна история“, когато се почуква на вратата на спалнята.

— Чакай — казва Аксел в мига, в който Роберт влиза в стаята.

— Мислех си, че си буден — казва брат му. — Имах нужда от мнението ти за един нов инструмент, който съм…

Роберт вижда Бевърли и застива.

— Аксел — заеква той. — Какво е това, Аксел?

Бевърли се събужда от гласа му. Когато го вижда, се скрива под завивката. Аксел става и се загръща с халата, но Роберт отстъпва към вратата.

— Дявол да те вземе — казва той тихо.

— Не е това, което…

— Използва ли я? — почти крещи Роберт. — Едно болно момиче?

— Мога да обясня — опитва се да каже Аксел.

— Кучи син — шепне Роберт, хваща го и го издърпва настрани.

Аксел губи равновесие, размахва ръце и прекатурва една лампа. Роберт излиза заднешком.

— Почакай — казва Аксел и тръгва след него. — Знам как изглежда това отстрани, но грешиш. Можеш да питаш…

— Тръгвам с нея за полицията — възмущава се Роберт. — Никога не съм вярвал, че ти…

Той е толкова ядосан, че едва си поема дъх, очите му се пълнят със сълзи.

— Не съм педофил — обяснява Аксел с приглушен глас. — Трябва да разбереш. Нужно ми е само…

— Нужно ти е само да се задоволяваш с малки деца — прекъсва го Роберт отчаян. — Използваш момичето, за което си обещал да се грижиш и да закриляш.

Аксел следва брат си в библиотеката. Роберт се отпуска тежко на дивана и се опитва да запази спокойствие:

— Аксел, разбираш много добре, че съм длъжен да я откарам в полицията — казва той.

— Да — отвръща Аксел. — Разбирам.

Роберт няма сили да го погледне и въздъхва.

— Най-добре е да го направя веднага — казва той.

— Ще я доведа — съгласява се Аксел и влиза в спалнята.

Бевърли седи на леглото, усмихва се и мърда пръстите на краката си.

— Облечи се — строго казва той. — Ще отидеш с Роберт.

Роберт скача като ужилен от дивана, когато брат му се връща.

Стоят мълчаливи с наведени погледи и чакат.

— Оставаш тук — тихо продумва Роберт.

— Да — прошепва Аксел.

След малко се появява Бевърли. Облечена е в дънки и тениска. Без грим е и изглежда още по-млада.

93.
Смъртта на Грета

В колата цари мълчание, Роберт спира внимателно на светофара и чака да светне зелено.

— Ужасно съжалявам за случилото се — тихо казва той. — Брат ми каза, че ще те подслони, докато си намериш студентска квартира, но никога не съм си представял…

— Аксел не е педофил — също тихо отвръща тя.

— Не искам да го защитаваш, той не заслужава.

— Никога не ме е докоснал, трябва да го знаеш.

— Какво прави тогава?

— Прегръща ме — отвръща Бевърли.

— Прегръща те? — повтаря Роберт. — Ти каза, че…

— Прегръща ме, за да може да спи — допълва тя със звънкия си, по детски откровен глас.

— Какво искаш да кажеш?

— Не прави нищо лошо, доколкото съм забелязала.

Роберт въздиша и казва, че трябва да разкаже всичко в полицията. Разяждащо отчаяние отново се надига в гърдите му.

— Става въпрос за съня му — бавно пояснява Бевърли. — Не може да спи без хапчета, но с мен се успокоява…

— Ти си малолетна — прекъсва я Роберт.

Бевърли поглежда през предното стъкло. Светлозелените листа на дърветата потрепват от летния бриз. Няколко бременни жени вървят по тротоара и разговарят.

Възрастна дама стои неподвижно с лице, обърнато към слънцето.

— Защо? — неочаквано пита Роберт. — Защо не може да спи нощем?

— Казва, че е така от сто години.

— Да, скапа черния си дроб с всички тези лекарства.

— Разказа ми всичко за случилото се в болницата — казва Бевърли. — Имал е тежко преживяване, но…

Роберт спира пред пешеходна пътека. Дете изпуска биберона си, майката не забелязва и продължава да върви. Детето се отскубва ненадейно и се втурва обратно. Майката извиква ужасена, но разбира, че Роберт е видял и предвидил какво може да се случи. Тя грабва и понася ритащото дете през улицата.

— Някакво момиче било умряло — казва бавно Бевърли.

— Кое?

— Никога не иска да говори за това, освен тогава, в болницата…

Тя млъква, преплита пръсти и барабани с тях по крака си.

— Разкажи ми какво ти е казал — напрегнато пита Роберт.

— Прекарали са заедно нощта и после тя е посегнала на живота си — разказва Бевърли и мило поглежда Роберт. — Напомням за нея, нали?

— Да — отвръща Роберт.

— В болницата каза, че я бил убил — шепне Бевърли.

Роберт трепва и отново се обръща.

— Какво искаш да кажеш? — пита той.

— Разказа ми, че с постъпката си е причинил смъртта й.

Робърт остава с отворена уста.

— Нима е казал… нима е казал, че е станало заради него?

Бевърли кимва.

— Грешката е била негова — продължава тя. — Защото е трябвало да репетират, а вместо това са правели секс и тя си е помислила, че той я е измамил, за да спечели конкурса.

— Той не беше виновен.

— Напротив — упорства тя.

Роберт потъва зад кормилото. Разтрива лицето си.

— Милостиви боже — шепне той. — Трябва…

Рязко обръща колата, зад него някой натиска клаксона раздразнено и Бевърли го поглежда тревожно.

— Какво има? — пита тя.

— Аз… аз трябва да му разкажа едно нещо — продължава Роберт и поема обратно. — Останах зад сцената, когато той щеше да започне да свири, знам какво се случи, Грета беше преди него, беше първа и…

— Там ли си бил?

— Чакай — прекъсва я Роберт. — Чух всичко… Смъртта на Грета няма нищо общо с Аксел…

Всичко в него бушува, трябва отново да спре, лицето му е бледо като платно, когато се обръща към Бевърли:

— Извинявай — шепне той. — Но просто трябва…

— Сигурен ли си?

— Какво? — пита той и я поглежда.

— Сигурен ли си, че Аксел не е сгрешил?

— Да — отвръща той.

— Но какво се случи?

Роберт изтрива сълзите си и отваря замислено вратата на колата.

— Почакай малко, трябва… да говоря с него — казва той тихо, излиза и застава на тротоара.

Големите липи на улица „Свеавеген“ ръсят цветовете си в облаци от прах, виещи се на слънцето над автомобили и хора. Роберт се усмихва широко на себе си, изважда телефона си и се обажда на Аксел. След три сигнала усмивката му изчезва, той се връща в колата, без да затваря телефона. Едва когато прекъсва, открива, че колата е празна, Бевърли е изчезнала. Оглежда се наоколо, но никъде не я забелязва.

Наоколо е шумно, коли с абитуриенти вдигат врява край площад „Сергелс торг“. Той затваря вратата, запалва двигателя и потегля бавно, за да търси Бевърли.

94.
Шумолящият бял найлон

Аксел Рисен не знае колко дълго е останал на прозореца, загледан подир Роберт и Бевърли. Мислите му се лутат само в миналото. Насила се измъква от спомените си и се отправя към стереото, слага на първата страна плочата на Дейвид Боуи „The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars“ и надува звука.

Pushing thru the market square…

Отива до барчето и изважда една от най-скъпите бутилки от колекцията си уиски. „Макалън“ от първата военна 1939 година. Напълва половин чаша и сяда на дивана. Със сведен поглед слуша музиката, младия глас и лекото пиано и чувства аромата на дъбова бъчва, тежки бурета и тъмни мазета, слама и цитруси.

Отпива и силният алкохол изгаря устните и изпълва устата му.

Запазвайки вкуса си, напитката е преживяла поколения: смени на правителства, войни и примирия.

Сега си мисли, че може би е добре, че всичко това се случи, може би Бевърли в крайна сметка ще получи помощта, от която се нуждае. Изведнъж изпитва желание да звънне на брат си и да му каже, че го обича, но след това присвива устни от жалката си мисъл. Няма да се раздели с живота си, просто ще се изправи срещу задаващото се насреща му и ще се опита да се задържи на крака.

Взима уискито в спалнята си и се заглежда в неоправеното легло. Чува вибрациите на телефона в сакото, което виси на облегалката на стола, когато скърцащи стъпки в салона го карат да се обърне.

— Бевърли — казва той учуден.

Лицето й е прашно, държи глухарче в ръка.

— Не исках да говоря с полицията…

— Къде е Роберт?

— Прибрах се на стоп — казва тя. — Не беше опасно, мина добре…

— Защо постъпваш така? Трябваше…

— Не се сърди, не съм направила нищо нередно, просто имах нужда да ти разкажа нещо много важно за теб…

Телефонът отново иззвънява в сакото му.

— Чакай, Бевърли, трябва да отговоря…

Бърка в джобовете си, намира го и бързо отговаря:

— Аксел Рисен.

Чува се отдалечен глас:

— Ало?

— Ало — повтаря Аксел.

— Обажда се Рафаел Гуиди — казва гласът на мрачен, груб английски. — Моля за извинение за пращящата връзка, но се намирам в открито море.

— Не се притеснявай — любезно отговаря Аксел, докато Бевърли се настанява в леглото.

— Ще говоря направо — започва Рафаел Гуиди. — Обаждам се, за да разбера дали вече си успял да подпишеш разрешението за износ за Кения. Разчитах корабът вече да е напуснал пристанището.

Аксел държи телефона на ухото, излиза в салона, но не чува нищо друго, освен собственото си дишане. Мисли за снимката с Рафаел Гуиди, Карл Палмкруна, Агате ал Хайи и Понтус Салман. Как Палмкруна държи чашата шампанско и се смее с оголени зъби.

— Там ли си? — пита Рафаел Гуиди по пращящата телефонна линия.

— Няма да подпиша разрешението за износ — кратко отвръща Аксел и го побиват тръпки.

— Може би мога да те накарам да промениш решението си — казва Рафаел. — Помисли си дали мога да ти предложа нещо, което би…

— Не и нещо, което бих искал.

— Тук мисля, че грешиш, когато сключвам договор…

Аксел прекъсва разговора и настава тишина. Връща обратно телефона в джоба на сакото, изпълнен с неприязън, породена от някакво предчувствие. Отправя се към вратата на коридора, която извежда към стълбата. Когато поглежда навън през прозореца, вижда в парка движението на някаква прозрачна сянка сред храстите до къщата. Обръща се към другия прозорец, но не различава нищо. На долния етаж се разнася звън, сякаш се пръсва малко прозорче. Аксел си мисли, че е абсурдно, но въпреки това разбира какво се случва. Сърцето му бие силно, тялото се изпълва с адреналин, сетивата му се изострят до краен предел. Отива направо при Бевърли в спалнята. Чудесна слънчева светлина струи през пролуката между завесите, пресича стаята и огрява краката на Бевърли. Тя се е съблякла и е легнала в разхвърляното легло с тънкия роман на Дюренмат.

— Аксел — казва тя. — Дойдох, за да ти разкажа нещо хубаво…

— Само не се плаши — прекъсва я той съсредоточено. — Но трябва да се скриеш под леглото. Направи го веднага и остани да лежиш там най-малко час.

Тя реагира мигновено и без да пита, пропълзява под леглото. Аксел чува бързи стъпки нагоре по стълбите. Поне двама са, мисли си. На фотьойла лежат дънките и тениската на Бевърли. Забързва се и хвърля дрехите под леглото. Сърцето ще изскочи от гърдите му, оглежда се наоколо, не знае какво да прави. Мислите се роят в главата му. Взима телефона от сакото си и отива в салона. Зад себе си чува стъпки по коридора в посока към библиотеката.

С треперещи ръце отключва телефона, като в същото време чува подът да скърца под нечии забързани леки стъпки. Няма време да звъни. Опитва се да стигне до прозореца към улицата, за да извика за помощ, но някой го хваща за дясната китка и притиска нещо студено до врата му. Не разбира, че това е електрошокова палка. 69 000 волта преминават през тялото му. Долавя електрическо пращене, но усеща само серия силни удари, като че някой удря гърлото му с желязна тръба. Не осъзнава, че крещи, защото мозъкът му изключва и всичко наоколо изчезва. Похитителите вече са залепили с тиксо устата му, когато съзнанието на пресекулки се възвръща. Лежи на пода и се тресе от спазми, краката и ръцете му треперят. Изгореното място на шията му причинява неистова болка. Няма възможност да се брани, мускулите му са парализирани. С безцеремонна грубост двамата мъже заключват ръцете и глезените и го увиват в бял найлон. Тихо шумолене, струва му се, че ще се задуши, но въздухът не свършва. Облепят го с тиксо и го вдигат. Опитва се да се размърда, но е безполезно, загубил е контрол върху мускулите си. Двамата го понасят необезпокоявани надолу по стълбата, навън през вратата към чакащия микробус.

95.
Изчезнал

Юна се опитва да вика след Понтус Салман. Лодката се плъзга все по-навътре в морето. Полицаят хуква нагоре по кея и среща психоложката и двамата колеги от Сьодертелие. Връща се с тях обратно и ги предупреждава да внимават, макар и да не вярва, че Понтус Салман ще нарани себе си или някого другиго.

— Просто се постарайте да го арестувате, ще се обадя при първа възможност — казва той, бързайки към колата си.

Минавайки по моста над залива Фития, си мисли защо ли Понтус Салман е убеден, че Аксел Рисен би сключил договора „Паганини“.

Юна бе попитал дали не би отказал, но Понтус отговори, че не би искал да откаже.

Докато избира номера на Аксел Рисен, си представя Вероник Салман, съпругата на Понтус. Гънките на отчаяние около устата и страха в очите й, докато разказва, че щом веднъж целунеш ръката на Рафаел Гуиди, няма връщане назад.

„Думата кошмар непрекъснато се повтаря“, мисли си Юна. Повтаря я икономката на Палмкруна, Вероник Салман казва, че Рафаел успява да накара всекиго да му разкаже за най-лошия си кошмар, и Понтус Салман твърдеше, че Палмкруна се е отървал от кошмара си чрез самоубийството.

Беше казал, че не се е наложило да бере плодовете на кошмара си.

Юна се замисля, че Стефан Бергквист никога не е знаел, че Палмкруна му е бил баща.

Замисля се за ужасната горещина, изпепелила месото, накарала кръвта да закипи, пръснала черепа му.

Договорът „Паганини“ не може да бъде нарушен със собствената смърт.

Юна прави нов опит да се свърже с Аксел Рисен по мобилния телефон, след което опитва на директния номер в Инспектората за стратегически продукти.

— Секретарката на генерален директор Аксел Рисен — обажда се женски глас.

— Търся Аксел Рисен — казва Юна.

— В момента не може да отговори.

— Аз съм полицейски инспектор и трябва да разговарям с него веднага.

— Разбирам, но…

— Прекъснете го, ако има среща.

— Не е тук — повишава глас служителката. — Не е идвал от сутринта, не успях да го открия и по телефона.

Юна набързо благодари и прекъсва разговора.

Юна паркира волвото на улица „Брахегатан“ пред вратата на дома на Аксел Рисен. За миг успява да забележи, че някой затваря пътната врата. Хуква и натиска звънеца, ключалката изщраква и вратата отново се отваря.

— Нима сте вие — учудва се Роберт Рисен, когато вижда Юна. — Здравейте.

— Аксел вкъщи ли е?

— Би трябвало, но аз току-що влизам — отговаря братът. — Случило ли се е нещо?

— Опитах се да се свържа с него.

— Аз също — казва Роберт и поканва Юна да влезе.

Изкачват стълбата наполовина и се озовават в просторно фоайе с розов полилей на тавана. Роберт почуква на една врата и влизат в жилището на Аксел.

— Аксел! — вика Роберт.

Оглеждат се, вървят из стаите. Всичко изглежда както обикновено, стереото не работи, но свети, том от енциклопедия „Британика“ лежи на библиотечната количка.

— Имате ли представа дали не е заминал някъде? — пита Юна.

— Не — пояснява Роберт със странна умора в гласа. — Макар и да прави доста необичайни неща.

— Какво имате предвид?

— Хората мислят, че го познават, но… Не, не знам.

Юна влиза в спалнята, припряно се озърта, вижда голям акварел да виси наклонен на стената, цъфнало глухарче в чаша с уиски, разхвърляно легло и една книга.

Роберт вече се е запътил надолу по стълбата и Юна тръгва след него към просторната кухня.

96.
Рафаел Гуиди

Юна паркира колата си до парк „Крунуберг“ и бързо прекосява зелените площи към сградата на полицията, като в същото време звъни в районното в Сьодертелие. Нещо го гризе отвътре, безпокойството, че не е останал до приключването на историята с Понтус Салман.

Лошите предчувствия още повече се засилват, когато колегата от Сьодертелие обяснява, че не знае къде е Понтус Салман.

— Ще се обадя отново — казва той на готландски диалект. — Дай ми само няколко минути.

— Но нали сте се погрижили за него? — пита Юна.

— Би трябвало — колебае се колегата.

— Съвсем ясно казах, че трябва да бъде задържан.

— Не ме притискай — казва полицаят. — Сигурен съм, че колегите са се справили добре.

Написва нещо на компютъра, мърмори на себе си и допълва още нещо, преди да отговори:

— Да, задържан е и пушката му е конфискувана: уинчестър 400.

— Добре, дръжте го, а аз ще изпратя кола да го вземе — казва Юна и усеща слабата миризма на плувен басейн от Крунубергаската баня, когато влиза през големите стъклени врати.

Качва се с асансьора, минава бързо по коридора и почти пред кабинета на Карлос Елиасон иззвънява телефонът му. Диса е. Всъщност няма време за разговор, но все пак се обажда.

— Здравей — казва Диса. — Ще дойдеш ли утре?

— Каза, че не искаш да празнуваш рождените си дни.

— Знам, но мислех… само ти и аз.

— Звучи добре — казва Юна.

— Имам да ти съобщя нещо важно.

— Окей — отвръща Юна вече пред вратата.

— Аз…

— Извинявай, Диса — прекъсва я той. — Но не мога да продължа. Хващаш ме на път към важна среща.

— Имам изненада — не млъква тя.

— Диса, трябва да затворя — прекъсва я той и отваря вратата.

— Но… — противи се Диса.

— Ужасно съжалявам, но няма да успея.

Влиза в стаята на Карлос и сяда на дивана, където вече се е настанила Сага Бауер.

— Не можем да открием Аксел Рисен и се опасяваме, че е свързано с разрешението за износ — казва Юна. — Мислим, че Рафаел Гуиди стои зад това, поради което е необходима заповед за арест веднага щом…

— Заповед за арест? — изненадано го прекъсва Карлос. — Аксел Рисен не отговаря по телефона от два часа, не е отишъл на работа сутринта и вие мислите, че е отвлечен от Рафаел Гуиди, преуспял бизнесмен, който никога не е бил обвиняван в каквото и да било престъпление.

Карлос вдига ръка и започва демонстративно да брои на пръсти:

— Шведската полиция няма данни за него, Европол няма данни за него, Интерпол няма данни за него, разговарях с полициите на Франция, Италия и Монако.

— А пък аз разговарях с Аня — усмихва се Юна.

— Ти си разговарял с…

Карлос млъква, когато вратата се отваря и влиза Аня Ларшон.

— В продължение на десет години името на Рафаел Гуиди се среща в шест предварителни разследвания, засягащи престъпления с оръжие, икономически престъпления и смъртни случаи — докладва тя.

— Но предварителни разследвания — възразява Карлос. — Те не означават…

— Мога ли да разкажа каквото знам? — прекъсва го тя.

— Да, разбира се.

— Подозренията към Рафаел Гуиди са отхвърляни в ранен стадий почти във всички случаи и никога не се е стигало до съдебен процес.

— Нищо ново — обажда се Карлос.

— Концернът му е спечелил 123 милиона долара от операция „Пустинна буря“ чрез снабдяване на щурмовите самолети „Найтхоук“ с АГМ-65 „Маверик“ — продължава Аня, след като поглежда за кратко в бележките си, за да провери данните. — При това една от дъщерните му фирми е снабдявала сръбските сили с ракетна артилерия при обстрелването на същите самолети по време на войната в Косово.

Аня показва снимка на Рафаел със слънчеви очила и оранжева чаша в ръка. Облечен е в леки дрехи: панталон с цвят на синчец и добре изгладена свободна риза в същия цвят. Застанал е усмихнат между двама, облечени в черно бодигардове пред червено ламборгини диабло.

— Съпругата на Рафаел… известната цигуларка Фиоренца Колини — продължава Аня. — Само година след раждането на сина им Петер заболяла от рак на гърдата, преминала всички възможни лечения, но починала, когато момчето било на седем години.

На изрезка от вестник „Република“ се вижда Фиоренца Колини с красива червена цигулка, целият оркестър на „Ла Скала“ е нареден зад нея, диригентът Рикардо Мути е застанал встрани, вълнистата му коса блести на светлината от прожекторите. Тя е облечена в елегантна, платинено лъскава рокля със сребриста бродерия и вшити мъниста, усмихва се на себе си с леко притворени клепачи. Десният лакът се движи надолу, лявата длан е разперена над цигулката, тонът, който свири, е висок.

На първата страница на „Нюзуик“ Рафаел Гуиди е застанал до Алис Купър и показва новородения си син под заглавието „Бебе за милиард долара“.

На друга изрезка е в светъл костюм и говори със Силвио Берлускони, а зад тях се виждат три блондинки в оскъдни бански около басейн от розов мрамор с формата на сърце.

— Рафаел Гуиди живее в Монако, но ако някой иска да се срещне с него, трябва да го направи в морето, това подразбрах — разказва Аня. — Понастоящем прекарва почти цялото си време на мегаяхтата си „Тереза“. И няма нищо чудно. Яхтата е творение на „Люрсен“ в Бремен отпреди петнайсет години, най-скъпата в света по онова време.

На малка снимка във френското списание „Вог“ се вижда белият, с форма на стрела, плавателен съд в открито море, като порцеланово острие на копие, а на плакат по средата с надпис „Лъвът в Кан“, е изобразено празненство от филмовия фестивал на борда на луксозното возило. Всички мъже са облечени в смокинги. Актьорът Кевин Костнър разговаря със Салма Хайек, а Рафаел Гуиди е застанал между съпругата си и известния плейбой модел, шведката Виктория Силвстед. Зад него стоят двама бодигардове с безизразни лица. Пристанището е загатнато през многото прозорци на трапезарията. Клетки за птици с тукани висят от тавана, а в средата има клетка с голям мъжки лъв.

Връщат изрезките от пресата на Аня, която казва спокойно:

— Всички ли ще чуем това… Белгийското разузнаване е записало телефонен разговор между италиански прокурор и Салваторе Гарибалди, бригаден генерал от Кралската италианска армия.

Раздава им импровизиран превод и пъха флашката в компютъра на Карлос, навежда се напред и кликва на звуковия файл. Програмата се отваря мигновено, нечий глас говори бързо. Монотонно се съобщават обстоятелствата около разговора на френски: място, дата и час. После се чува метално щракване и отдалечен тон за набиране.

Кратко пращене, обажда се ясен глас:

— Слушам и съм готов да започна предварителното разследване — казва прокурорът.

— Макар че никога не бих свидетелствал срещу Рафаел, дори и да ме изтезават, дори…

Гласът на Салваторе Гарибалди изчезва, записът пращи, става съвсем тихо, после отново се чува той, но слабо, като през затворена врата.

„… с дулни спирачи и безоткатни ракетни системи… и дяволски много мини… Рафаел никога не би… като в Руанда, не му пукаше. То не бяха тояги, то не бяха мачете — нищо, от което да се печелят пари. Но когато настъпи поврат и всичко се стовари върху Конго, искаше да участва, мислеше си, че нещата са се раздвижили. Първо въоръжаваше Руандийския патриотичен фронт, за да поощри Мобуту, а после започна да снабдява племето хуту с тежко въоръжение, за да даде отпор на Руандийски патриотичен фронт“.

Странно пищене се намесва сред пращенето, записът прекъсва, след което отново се долавя гласът му.

Диша бързо, мърмори на себе си и вече се чува съвсем близо:

„За това с кошмара не вярвах, че е сериозно. Трябваше да стоя до нея и да държа потната й ръка… Дъщеря ми беше на четиринайсет. Толкова красива, толкова прекрасна… Рафаел… направи го той самият, искаше да реже с ножа, крещеше, че владее кошмара ми. Умът ми не го побира“.

Странно пращене, загатнат вик, счупено стъкло, звукозаписът прекъсва.

„Защо иска да прави неща, които са… Взе ножа за рязане на филета от един от бодигардовете… лицето на дъщеря ми, красивото, красивото й лице…“

Салваторе Гарибалди ридае високо, жалва се и крещи, че иска да умре, нищо друго.

Пращене и записът свършва. Муха да бръмне, ще се чуе. В кабинета влиза игрива светлина през малките прозорци, които гледат към зелените склонове на парка.

— Този запис не доказва нищо — казва Карлос след малко. — В началото не иска да даде показания, така че предполагам, прокурорът е прекратил предварителното разследване.

— Три седмици след телефонния разговор собственик на куче е открил главата на Салваторе Гарибалди — казва Аня. — Лежала в канавката до алея Гьоте зад хиподрума в Рим.

— А какво се е случило с дъщерята? — тихо пита Юна.

— Четиринайсетгодишната Мария Гарибалди все още се издирва — лаконично съобщава Аня.

Карлос въздъхва, мърмори нещо, приближава се до аквариума и поглежда декоративните рибки, преди да се обърне към останалите.

— Какво да правя? Не можете да докажете, че мунициите са на път към Судан, нито пък да свържете изчезването на Аксел Рисен с Рафаел Гуиди — казва шефът. — Дайте ми и най-малката нишка и ще говоря с прокурора, но ми трябва нещо, което да ги свързва, а не само…

— Знам, че е той — прекъсва го Юна.

— Не само това, че Юна смята, че знае — приключва Карлос.

— Необходими са ни правомощия и ресурси, за да заловим Рафаел Гуиди за престъпление срещу шведското и международното законодателство — инати се Юна.

— Не и без доказателства — категоричен е Карлос.

— Ще ги открием — не се предава Юна.

— Трябва да убедим Понтус Салман да свидетелства.

— Ще го доведем още днес, но мисля, че трудно ще го накараме да свидетелства, прекалено е уплашен… толкова е уплашен, че е на път да сложи край на живота си — допълва Юна.

— Но ако арестуваме Рафаел, тогава сигурно ще се осмели да говори. Имам предвид, ако нещата се поуталожат — намесва се Сага.

— Не можем да арестуваме човек като Рафаел Гуиди без доказателства или свидетели — подчертава Карлос.

— Тогава какво, по дяволите, ще правим? — пита Сага.

— Ще попритиснем Понтус Салман, това е всичко, което можем…

— Но аз мисля, че Аксел Рисен е в опасност — казва Юна. — Нямаме време, за да…

Тримата млъкват и обръщат погледи към вратата, когато прокурорът Йенс Сванейелм влиза в стаята.

97.
Бягството

Климатикът е охладил колата. Понтус Салман усеща ръцете си да треперят на кормилото. Вече е на средата на моста „Лидингьо“. Финландски ферибот излиза от мястото си на пристанището, в градината отсреща някой е запалил листа.

Само преди няколко часа седеше в малката лодка и се опитваше да напъха дулото на пушката в устата си. Остана му привкусът на метал, скърцащият допир до зъбите като ужасяващ спомен.

Жена с разрошена коса беше слязла на кея заедно с полицейския инспектор и му извика да се приближи. Изглежда, за да му каже нещо важно. Беше около четирийсетте, със сини отблясъци на пънк прическата и ярко червило.

Докато седеше срещу нея в малка сива стая, бе разбрал, че се казва Гунила и че е психолог.

Разговаряше сериозно и строго с него за пушката, за това, какво е възнамерявал да направи, гребейки в открито море.

— Защо искаше да умреш, Понтус? — бе попитала Гунила.

— Не искам — беше отговорил искрено той.

В тясната приемна бе настъпила тишина. После бяха продължили разговора, той бе отговорил на въпросите й, все повече убеждавайки се, че не иска да умре, че по-скоро би избягал и би отпътувал за някъде. Просто би изчезнал и започнал нов живот под друга самоличност.

Колата вече премина моста. Понтус Салман поглежда часовника на ръката си и чувства топло облекчение да изпълва гърдите му. По това време самолетът на Вероник трябва да е напуснал шведското въздушно пространство.

Беше говорил с нея за Френска Полинезия, представяше си я как излиза от летището със светлосинята платнена чанта в ръка и широка капела, която държи, за да не хвръкне от вятъра.

Защо и той да не тръгне за някъде?

Единственото, което трябва да направи, е да се прибере набързо и да вземе паспорта си от чекмеджето на писалището.

„Не искам да умра“, мисли си и гледа профучаващите коли.

Беше загребал в открито море, за да избяга от кошмара, но просто не можа да натисне спусъка срещу себе си.

„Ще взема който и да е самолет, върти се в главата му. Мога да тръгна за Исландия, Япония или Бразилия. Ако Рафаел Гуиди наистина искаше да ми види сметката, едва ли щях да съм жив все още“.

Понтус Салман влиза в гаражната алея пред къщата и оставя колата. Вдишва миризмата на напечен асфалт, мръсни газове и зеленина.

Улицата е празна, всички са на работа, децата в квартала имат още няколко учебни дни.

Отключва вратата и влиза. Лампите са загасени, щорите — спуснати.

Паспортът е в кабинета му и той започва да слиза по стълбите.

На долния етаж спира по средата, заслушва се и чува странен шум като от влачене на мокро одеяло по пода, покрит с плочки.

— Вероник? — пита с едва доловим глас.

Вижда как спокойната светлина от басейна трепти върху бялата каменна стена. Продължава бавно напред със силно разтуптяно сърце.

98.
Прокурорът

Главният прокурор Йенс Сванейелм тихо поздравява Сага Бауер, Юна Лина и Карлос Елиасон и сяда до тях. Материалът, подготвен от Аня Ларшон, лежи на ниската маса пред него. Сванейелм отпива от соевото си кафе, поглежда най-горната снимка и се обръща към Карлос.

— Мисля, че ще ви е трудно да ме убедите — казва той.

— Но ще го направим — усмихва се Юна.

— Make my day — казва прокурорът на английски, в стил „Мръсният Хари“[1].

Тънката шия на Сванейелм с неразличима адамова ябълка и тесните приведени рамене под добре седящия костюм засилват впечатлението, че той е момче, облечено в дрехи за възрастен.

— Доста заплетено е — започва Сага. — Смятаме, че Аксел Рисен от Инспектората за стратегически продукти е отвлечен и че това е свързано с всичко, случило се през последните дни.

Тя млъква, когато телефонът на Карлос иззвънява.

— Извинете, мисля, че казах, че не искаме да ни безпокоят — обяснява той и вдига телефона. — Да, Карлос Елиасон…

Слуша, лицето му пламва, мънка, че разбира, благодари за разговора и затваря телефона със сковано движение.

— Съжалявам — казва Карлос.

— Няма нищо — отвръща Йенс Сванейелм.

— Искам да кажа, че съжалявам, че те обезпокоих с тази среща — пояснява Карлос. — Обади се секретарката на Аксел Рисен от Инспектората за стратегически продукти, чухме се няколко пъти през деня… Току-що беше разговаряла с шефа си.

— Какво каза — отвлечен ли е? — пита Сванейелм с усмивка.

— Намира се на яхтата на Рафаел Гуиди, за да обсъдят заключителните въпроси около разрешението за износ.

Юна и Сага се споглеждат.

— Отговорът задоволява ли ви? — пита прокурорът.

— Очевидно Аксел Рисен е настоял за среща с Рафаел Гуиди — продължава Карлос.

— Би трябвало да ни каже — намесва се Сага.

— Секретарката обясни, че страните заседават на яхтата от сутринта, за да изяснят последните неясноти в сделката, проточила се във времето, при това Аксел Рисен се надявал да изпрати по факса подписа в Инспектората още тази вечер.

— Разрешението за износ? — пита Сага и става.

— Да — усмихва се Карлос.

— Какво щял да прави след срещата? — пита Юна.

— Щял да…

Карлос млъква и учудено поглежда Юна.

— Откъде знаеш, че ще прави нещо след срещата? — пита след това. — Секретарката каза, че си е взел отпуска, за да плава покрай брега на Калининград. Щял да вземе назаем платнохода „Форгус“ от Рафаел Гуиди.

— Страхотен план — казва Сванейелм и става.

— Идиоти — изсъсква Сага и ритва кошчето. — Нима не разбирате, че е бил заставен да позвъни.

— Не можем ли да се държим като възрастни — недоволства Карлос.

— Готови сме, нали? — сериозно пита Сванейелм.

— Аксел Рисен е пленник на яхтата на Рафаел Гуиди — казва Юна. — Дайте ни ресурси да го измъкнем.

— Може да съм идиот, но не мога да открия нито една причина, за да взема някакви мерки — казва Йенс Сванейелм и напуска стаята.

— Съжалявам, че избухнах — обръща се Сага към Карлос. — Но това са глупости, не вярваме, че Аксел Рисен би подписал разрешението за износ.

— Сага, накарах двама юристи да се заемат със случая — обяснява Карлос спокойно. — Успяха да видят една перфектно организирана от „Силенция Дифенс“ подготовка за износ, това беше много сериозна проверка и…

— Нали разполагаме със снимка, на която Палмкруна и Салман се срещат с Рафаел Гуиди и Агате ал Хайи…

— Знам — прекъсва я Карлос. — Това бе отговорът на загадката, но без доказателства не можем да продължим, все още не сме доказали каквото знаем, и снимката не е достатъчна.

— Значи само ще стоим и ще гледаме, докато корабът напуска Швеция, макар да знаем, че товарът е на път към масовото изтребление в Судан? — възмущава се Сага.

— Погрижете се да доведете Понтус Салман — отвръща шефът. — Накарайте го да свидетелства срещу Рафаел, обещайте му каквото и да е то, само да даде показания…

— Но ако не го направи, ако откаже? — пита Сага.

— Тогава оставаме с вързани ръце.

— Имаме и друг свидетел — обажда се Юна.

— Ще го посрещна с най-голямо удоволствие — скептично продумва Карлос.

— Само трябва да го доведем, преди да бъде открит удавен в морето край Калининград.

— Този път няма да стане твоята, Юна.

— Напротив.

— Не.

— Да — отвръща твърдо инспекторът.

Карлос го поглежда с посърнали очи.

— Никога няма да успеем да убедим прокурора — казва шефът. — Но тъй като не мога да посветя останалата част от живота си да седя тук и да казвам „не“, когато ти казваш „да“, то…

Млъква, въздиша, замисля се и продължава:

— Разрешавам ти сам да търсиш Аксел Рисен, за да се увериш, че се чувства добре.

— Юна се нуждае от подкрепление — възразява Сага.

— Това не е полицейска акция, а само начин да се затвори устата на партньора ти — отговаря Карлос и махва с ръка.

— Но той ще…

— Искам — продължава Карлос. — Искам да заведете Понтус Салман в Сьодертелие, както вече казах… Защото, ако се доберем до стабилни доказателства, ще се постараем да заловим Рафаел Гуиди.

— Нямаме време за това — казва Юна и се запътва към вратата.

— Мога сама да разпитам Понтус Салман — предлага Сага.

— А Юна? Какво ще…

— Ще навестя Рафаел — отвръща той и напуска стаята.

[1] Зарадва ме с тая новина (англ.). Популярна криминална американска филмова поредица от 80-те години. — Бел.прев. ↑

99.
Заплатата

След като е лежал неподвижно в багажника на кола, Аксел Рисен най-сетне може да се надигне и да излезе. Намира се на частно летище. Бетонната писта е оградена. Пред подобна на барака сграда с висок пилон чака хеликоптер.

Жалните крясъци на чайките огласят простора, докато Аксел върви между двамата мъже, които го отвлякоха. Все още е облечен само с риза и панталон. Няма за какво да си говорят, той само ги следва, качва се на хеликоптера и закопчава предпазния колан. Другите двама заемат местата в кокпита, пилотът завърта малък лъскав ключ на таблото и настъпва един педал.

Мъжът до него изважда карта и я слага на коленете си.

Моторът започва да бучи и роторът бавно се задвижва. Тънките перки се завъртат, замъглената слънчева светлина наднича през стъклата. Роторът се върти все по-бързо и по-бързо.

Картонена чаша се търкулва от хеликоптера.

Моторът загрява. Бръмченето е оглушително. Пилотът държи джойстика с дясната си ръка, управлява го с кратки ъгловати движения и изведнъж се издигат.

Хеликоптерът първо се извисява съвсем плавно право нагоре. После се насочва напред и набира скорост.

Стомахът на Аксел се бунтува, когато прелитат над оградата, високо над дърветата и завиват толкова остро наляво, че му се струва, сякаш ще се преобърнат.

Бързо летят над зелени поля, над пътища и къщи с блестящи ламаринени покриви.

Хеликоптерът бучи и перките проблясват пред прозореца.

Сушата свършва, започва вълнисто, оловносиво море.

Аксел се опитва за пореден път да проумее какво му се случва: Започна с разговор по телефона с Рафаел Гуиди, който се намираше на яхтата си във Финския залив, готвейки се да отплава през Балтийско море за Латвия. Не бяха минали и две минути откакто бе обяснил на Рафаел, че няма да подпише разрешението за износ, когато двама мъже нахълтаха в дома му и опряха електрошокова палка във врата му.

През цялото време се отнасяха към него с внимание и се грижеха да е легнал добре.

След половин час спряха и го понесоха към другата кола.

Приблизително час по-късно го оставиха сам да премине асфалтираната писта с петна от гориво и да се качи в хеликоптера.

Монотонното море изчезва бързо под тях. Небето му се струва неподвижно, облачно и влажно бяло. Летят на петдесет метра с висока скорост. Пилотът поддържа радиовръзка с някого, но не се чува какво говори.

Аксел задрямва за миг и загубва представа откога се намира в хеликоптера, когато съглежда великолепна луксозна яхта във вълнистото море. Гигантска бяла лодка със светлосин басейн и няколко палуби.

Приближават се странично. Аксел се навежда напред, за да може да разгледа яхтата. Най-невероятното возило, което някога бе виждал. Елегантно и заострено като пламък, бяло като глазура. Със сигурност по-дълго от сто метра, с капитански мостик, извисяващ се два етажа над кърмата.

Снижават се с бръмчене към кръговете на хеликоптерната площадка на предната палуба. Перките променят посоката на вълните, образувани от яхтата, успокояват ги и ги отблъскват надалеч.

Кацането почти не се усеща, хеликоптерът кръжи, бавно се приближава към повърхността и каца на платформата с леко полюшване. Изчакват да спре роторът. Пилотът остава в кокпита, докато другият превежда Аксел Рисен през плочата с нарисуваните кръгове. Привеждат се от вятъра, докато минат през стъклена врата. Звукът от хеликоптера изчезва почти веднага зад стъклото. Помещението, в което се озовават, прилича на елегантна чакалня със седалки, масичка и тъмен телевизор. Мъж, облечен в бяло, ги посреща с добре дошли и поканва Аксел с жест да седне.

— Нещо за пиене? — пита облеченият в бяло мъж.

— Вода, благодаря — отвръща Аксел.

— Газирана или не?

Преди Аксел да успее да отговори, друг мъж минава през вратата.

Прилича на този, който седеше до пилота на хеликоптера. И двамата са високи и яки, със странно еднакви тела и синхронизирани движения. Новодошлият е с много светла коса, почти бели вежди и нос, претърпял счупване. Първият е прошарен и носи очила с рогова рамка. Мълчаливо отвеждат Аксел към каютите под палубата.

Луксозната яхта му се струва необичайно пуста. Успява да забележи, че басейнът е празен, може би не е пълнен от години. На дъното има счупени мебели, диван без възглавници и няколко изхвърлени стола за бюро.

Прави му впечатление, че красивите ратанови мебели на малък подиум са в окаяно състояние. Изящните плетеници са прокъсани, клечки стърчат от фотьойлите и масата.

Колкото по-навътре навлиза в яхтата, толкова повече му заприличва на празна, изоставена черупка. Стъпките му отекват върху надрасканите мраморни подове на празните коридори. Минават през двойна врата с надпис на италиански „Трапезария“, издълбан в тъмното дърво.

Столовата е огромна. През панорамния прозорец не се вижда нищо друго, освен море. Широка стълба с червен килим води към следващия етаж. От тавана висят кристални полилеи. Пространството е предназначено за големи празненства, но на масата стоят копирна машина, два компютъра и множество папки с документи.

Навътре, до по-малка маса, седи нисък мъж. Косата му тук-там е посивяла, в средата на главата му блести голямо плешиво петно. Аксел веднага разпознава търговеца на оръжие Рафаел Гуиди. Облечен е в светлосин провиснал анцуг с цифрата седем на гърдите и на гърба. Обут е с бели маратонки, без чорапи.

— Добре дошъл — казва той на английски.

Телефонът иззвънява в джоба му, Рафаел Гуиди го изважда, поглежда номера, но не отговаря. Почти веднага се чува следващо позвъняване, на което той отговаря кратко на италиански и после се обръща към Аксел Рисен. Прави жест към панорамния прозорец, към тъмната, нестихваща морска шир.

— Не съм дошъл доброволно — започва Аксел.

— Съжалявам, но няма време за това…

— И какво искаш?

— Искам да спечеля лоялността ти — лаконичен е Рафаел.

Двамата бодигардове се подсмихват, след което стават напълно сериозни. Рафаел отпива от жълтата си витаминозна напитка и беззвучно се оригва.

— Лоялността е единственото, което има значение — тихо добавя той и поглежда Аксел право в очите. — Преди малко твърдеше, че не би искал да имаш нищо от това, което имам аз, но…

— Вярно е.

— Но аз мисля, че имам добро предложение — продължава Рафаел и прави отегчена гримаса, която би трябвало да напомня за усмивка. — Зная, че за да получа лоялността ти, трябва да ти предложа нещо, което наистина искаш да имаш, може би дори това, което желаеш по-силно от всичко.

Аксел поклаща глава:

— Дори аз самият не знам какво желая по-силно от всичко.

— Мисля, че знаеш — казва Рафаел. — Искаш отново да можеш да спиш, да спиш по цели нощи…

— Как разбра…?

Погледът на Рафаел е студен и нетърпелив.

— Тогава със сигурност знаеш, че вече съм изпробвал всички възможности — признава Аксел.

Събеседникът му махва с безразличие:

— Ще получиш нов черен дроб.

— Вече чакам реда си — отвръща Аксел с пресилена усмивка. — Но увреждането е причинено от мен самия, тъканта ми е толкова рядък вид, че по принцип няма донори…

— Аз имам черен дроб за теб, Аксел Рисен — казва Рафаел строго.

Настъпва тишина, Аксел чувства как лицето му пламва, как горят ушите му.

— И в замяна? — пита Аксел и преглъща с усилие. — Искаш да подпиша разрешението за износ за Кения.

— Да, искам да сключим договор „Паганини“ — отвръща Рафаел.

— Какво…

— Нямаме бърза работа, можеш да си помислиш, това е труден избор, трябва да прегледаш точните данни на донора и всичко друго.

Мислите кръжат със светкавична скорост в главата на Аксел.

Казва си, че ще подпише разрешението за износ и ако получи черен дроб, по-късно ще свидетелства срещу Рафаел Гуиди. Ще получи закрила, знае го, дори може да го накарат да смени самоличността си, но ще може да спи.

— Няма ли да хапнем? Гладен съм, а ти? — пита Рафаел.

— Може би…

— Но преди да го сторим, искам да се обадиш на секретарката си в Инспектората и да й кажеш, че си тук.

100.
Понтус Салман

Сага е допряла телефона до ухото си, когато спира в коридора до голям пластмасов контейнер за рециклиране на хартия. Взира се разсеяно в крилата на паднала на пода пеперуда, подскачащи на течението от вентилацията.

— Няма ли с какво друго до се занимавате в Стокхолм? — пита мъж на силен готландски диалект, когато я свързват с полицията в Сьодертелие.

— Става дума за Понтус Салман — пояснява тя тревожно.

— Да, но той вече тръгна — отговаря доволен полицаят.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш? — повишава глас тя.

— Всъщност говорих само с Гунила Сомер, психоложката, която го придружи до спешното отделение на психиатрията.

— И?

— Тя беше на мнение, че заплахата му за самоубийство не е била сериозна, пусна го да си отиде, местата в болниците не са безплатни…

— Обявете го за издирване — бързо нарежда Сага.

— По каква причина? За половинчат опит за самоубийство?

— Погрижете се само да го заловите — казва Сага и затваря.

Тръгва към асансьорите, когато Йоран Стуне се изправя пред нея и я спира с разперени ръце.

— Искаш да разпиташ Понтус Салман, нали? — опитва се той да я подразни.

— Да — лаконична е тя и понечва да тръгне, но той й запречва пътя.

— Трябва само да позавъртиш задник и да разтръскаш къдрици и си повишена или…

— Мърдай — разярена казва Сага, червени петна плъзват по челото й.

— Окей, извинявай, че исках да ти помогна — обидено промърморва Йоран Стуне. — Но току-що изпратихме четири коли към дома на Понтус Салман в Лидингьо…

— Какво се е случило? — бърза да попита Сага.

— Съседите са алармирали полицията — подсмихва се той. — Сигурно са чули малко пук-пук и крясъци.

Сага го избутва настрани и се затичва.

— Благодаря много, Йоран — провиква се той след нея. — Ти си просто върхът, Йоран!

Докато кара към Лидингьо, тя се опитва да не разсъждава какво е могло да се случи, но мислите й през цялото време се смесват с гласа на мъжа от записа, който, плачейки, разказва за дъщеря си.

Казва си, че вечерта я чака дълга тренировка и ранно лягане.

Не може да стигне до „Роскулсвеген“, улицата гъмжи от хора и се налага да паркира далеч от къщата на Салман. Любопитни и журналисти се блъскат край бяло-синята преградна лента и се опитват да надникнат в сградата. Сага, извинявайки се, се придвижва напред. Синята светлина на аварийните автомобили пулсира сред зелените дървета. Колегата Магдалена Ронандер се навежда към тъмнокафявата тухлена стена и повръща. Колата на Понтус Салман е паркирана на гаражната алея. Бяло беемве с липсващ шибидах. Малки, окървавени стъкълца са пръснати в кабината и около колата по алеята. През окъпания в кръв страничен прозорец се вижда тяло.

На Понтус Салман.

Магдалена вдига изморен поглед, избърсва устата си с кърпичка и спира Сага, запътила се навътре.

— Не, не — казва дрезгаво. — Изключено е да влезеш.

Комисарката застава на едно място, поглежда към огромната къща, обръща се към Магдалена, за да попита нещо, но се сеща, че трябва да се обади на Юна, за да му каже, че вече нямат свидетел.

101.
Момичето с глухарчетата

Юна препуска през залата за пристигащи на летище „Ванда“ край Хелзинки, когато телефонът му звъни.

— Сага, какво става?

— Понтус Салман е мъртъв, седи в колата си пред къщата, изглежда се е застрелял.

Юна излиза, отива при първото такси на опашката, обяснява на шофьора, че трябва да стигне до пристанището, и сяда на задната седалка.

— Какво каза? — пита Сага.

— Нищо.

— Загубихме свидетеля — с отчаяние прошепва Сага. — Какво, по дяволите, ще правим?

— Не знам — отвръща Юна и затваря очи за миг.

Таксито се движи меко, пружинира и Юна притваря очи. Излиза от района на летището, набира скорост и се озовава на магистралата.

— Не можеш да отидеш на яхтата на Рафаел без подкрепа…

— Момичето — сеща се изведнъж Юна.

— Какво?

— Аксел Рисен свиреше на цигулка с едно момиче — обяснява ченгето и отваря сивите си очи. — Може да е видяла нещо.

— Защо мислиш така?

— Имаше глухарче, цъфнало глухарче в чашата за уиски…

— За какво, по дяволите, говориш? — недоумява Сага.

— Опитай се да я откриеш.

Юна се обляга назад и си спомня как Аксел Рисен стоеше с цигулка в ръка, когато момичето се появи с букет цъфнали глухарчета. После отново се замисля за пухкавата топка с клюмнало стъбло на ръба на чашата за уиски в спалнята на Аксел. Била е там, значи може да е видяла нещо.

Юна се качва на сивия патрулен кораб „Кирку“, който финландският флот бе получил от бреговата охрана преди шест години. Здрависвайки се с командира на кораба Паси Ранико, в съзнанието му изниква Ленарт Юхансон от морската полиция на остров Даларьо. Този, който обичаше да сърфира и се наричаше Ланс.

Паси Ранико е точно като Ланс: млад, загорял от слънцето мъж с ослепително сини очи. Но за разлика от Ланс възприема поста си изключително сериозно. Повече от ясно е, че неочакваната задача извън територията на Финландия го затруднява.

— Нищо в тази обиколка не ме радва — суховато споделя финландецът. — Но шефът ми е приятел с твоя… и това, без съмнение, е било достатъчно.

— Очаквам да получа прокурорско решение, докато стигнем дотам — казва Юна и усеща вибрациите, когато корабът се отделя от кея и плавно поема в открито море.

— Щом получиш прокурорско решение, ще се свържа с патрулния кораб „Ханко“: боен кораб с двайсет офицера и шест военни моряци.

Посочва го на радарната снимка.

— Може да развие 35 възела, няма и двайсет минути и ще ни настигне.

— Добре.

— Яхтата на Рафаел Гуиди е подминала остров Дагьо и се намира почти до Естония… надявам се съзнаваш, че не можем да се качим на борда на кораб в естонски води, ако не става въпрос за извънредна ситуация или явно престъпна дейност.

— Да — съгласява се Юна.

С бучащи двигатели корабът напуска района на пристанището.

— Ето го целия екипаж — подмята Паси Ранико иронично.

Огромен мъж със светла брада пристъпва на капитанския мостик. Той е първият и единствен лоцман, известен като Нико Капанен, хокеиста. Скришом поглежда Юна, почесва се по брадата и пита предпазливо:

— В какво всъщност е заподозрян Гуиди?

— Отвличане, убийство, убийство на полицай, контрабанда с оръжие — изброява Юна.

— И Швеция изпраща един-единствен полицай?

— Да — усмихва се Юна.

— А нашият принос е невъоръжен стар шлеп.

— С прокурорското решение ще дойде цял взвод — казва Паси Ранико безучастно. — Ще говоря с Урхо Саринен от „Ханко“, който ще доплава за двайсет минути.

— А инспекциите — казва Нико. — Трябва, мамка му, да направим проверка…

— Не и в естонски води — прекъсва го командирът.

— Скапана работа — мърмори Нико.

— Все някак ще го натъкмим — успокоява ги Юна.

102.
Когато картината се променя

Аксел Рисен лежи облечен на леглото в спалнята, част от петстайния апартамент, подслонил го на мегаяхтата на Рафаел Гуиди. До него се намира папката с подробна информация за донора на черен дроб: мъж, изпаднал в кома след неуспешна операция. Всички стойности са перфектни — видът тъкан съответства напълно на Акселовата.

Той гледа в една точка в тавана и чувства силните удари на сърцето в гърдите си. Трепва, когато на вратата се почуква. Мъжът, облечен в бяло, който го пое след пътуването с хеликоптера.

— Вечеря. — Не е твърде словоохотлив.

Тръгват заедно през някакво спа отделение. Зелени вани са пълни с празни бутилки и кутии от бира. Опаковани хавлии са подредени по елегантните рафтове от бял мрамор, закрепени на стените. Зад стени от матирано стъкло се очертава нещо като фитнес. Двойна врата от матиран метал безшумно се отваря встрани, когато прекосяват мястото за релаксация с бежов мокет, мебели за сядане и ниска, но масивна маса от шлифован варовик. Осветлението е странно приглушено, с пълзящи сенки и светли петна върху стените и пода. Аксел вдига поглед и вижда, че се намират под големия басейн на яхтата. Дъното му е от стъкло и над отломките и изхвърлените мебели се вижда бледото небе.

Рафаел Гуиди е седнал на диван, облечен в предишния анцуг и бяла тениска, опъната на корема му. Потупва с ръка мястото до себе си, Аксел се приближава и сяда. Двамата бодигардове стоят зад Рафаел като две сенки. Никой не вижда нищо. Телефонът на Рафаел Гуиди иззвънява, той отговаря и започва дълъг разговор.

След малко мъжът, облечен в бяло, се връща с количка за сервиране. Мълчаливо сервира на ниската варовикова маса чинии и чаши, голям поднос с препечени хамбургери, хляб и пържени картофи, бутилка кетчуп и голяма, пластмасова бутилка пепси-кола.

Рафаел, без да вдига поглед, продължава телефонния разговор. С равнодушен глас обсъжда куп детайли около темпове на производство и логистика.

Никой не продумва, всички чакат търпеливо.

След петнайсет минути разговорът приключва и Гуиди вдига поглед към Аксел. После заговаря със същото безгрижно спокойствие.

— Може би желаеш чаша вино — предлага той. — Новият черен дроб може да пристигне след два дни.

— Прочетох информацията за донора многократно — казва Аксел. — Чудесно. Впечатлен съм, всичко съвпада…

— Интересна е темата за човешките желания — разсъждава Рафаел. — Какво желае човек повече от всичко? Аз бих искал жена ми да е жива, да бъдем заедно.

— Разбирам.

— Но за мен желанията са неразделна част от тяхната противоположност — обяснява домакинът.

Взима си хамбургер и пържени картофи и подава подноса на Аксел.

— Благодаря.

— Желанията в едното блюдо на везната уравновесяват кошмара в другото — продължава Рафаел.

— Кошмара?

— Имам предвид, че… сме изтъкани от редица противоречия: желания, които никога няма да се сбъднат, и кошмари, които никога няма да станат реалност.

— Може би — отвръща Аксел и отхапва от хамбургера.

— Желанието ти да върнеш обратно съня си може да бъде изпълнено, но как… Чудя се как си представяш другото блюдо, как изглежда най-ужасният ти кошмар?

— Всъщност не знам — усмихва се Аксел.

— От какво се страхуваш? — пита Рафаел и посолява картофите.

— От болест, смърт… и силна болка.

— Естествено, болка, съгласен съм — казва Рафаел. — Но за мен всичко е свързано, започнах да го осъзнавам със сина ми. Скоро ще порасне и започвам да се страхувам, че ще ми обърне гръб, че ще се отдалечи от мен.

— Самотата?

— Да, струва ми се — потвърждава Рафаел. — Пълната самота е навярно моят кошмар.

— Аз съм вече сам — усмихва се Аксел. — Най-лошото вече ми се е случило.

— Не говори така — възразява бизнесменът.

— Не, не искам да го изживея втори път…

— Какво имаш предвид?

— Забрави, не искам да говоря за това.

— Да причиниш още едно самоубийство на момиче — бавно продължава Рафаел и поставя нещо на масата.

— Да.

— Кой би сложил край на живота си?

— Бевърли — шепне Аксел. — И вижда, че пред него на масата е оставена снимка, обърната с образа надолу.

Аксел, без да иска, протяга ръка. Пръстите му треперят, когато обръща снимката. Едва си поема дъх. Поглежда го учуденото лице на Бевърли, осветено от светкавица. Вторачва се в снимката и се опитва да разбере.

Досеща се, че това е предупреждение, снимана е преди няколко дни в дома му, в кухнята, когато пробваше цигулката и после бе влязла да търси ваза за букета от глухарчета.

103.
По-близо

След два часа на борда на патрулния кораб на финландския флот Юна за първи път вижда луксозната яхта на Рафаел Гуиди, която елегантно се плъзга на хоризонта. Огряна от слънцето, прилича на блестящ кристален платноход.

Командирът Паси Ранико застава до него, кимва към внушителния плавателен съд.

— Колко трябва да се приближим? — пита намръщен той.

Юна му хвърля смразяващо сив искрящ поглед.

— Толкова, че да виждаме какво се случва на борда — отвръща той спокойно. — Нужно ми е…

В този момент нещо внезапно го пробожда в слепоочията. Опира се на парапета и се опитва да диша бавно.

— Какво има? — пита Паси Ранико през смях. — Да не страдаш от морска болест?

— Няма нищо — отвръща Юна.

Болката отново го връхлита, държи го здраво, но той успява да остане на крака по време на целия пристъп. Знае, че е изключено да пие лекарството си сега, то ще го разконцентрира и изтощи.

Полъхът на вятъра охлажда капките пот по челото му. Сеща се за погледа на Диса, сериозното й прозрачно лице. Слънцето проблясва по гладката водна повърхност и в съзнанието му внезапно изплува булчинската корона. Блести, изложена в Северния музей, с нежен ореол от светлина над сплетените върхове. Усеща аромата на диви цветя и на църква, украсена със зеленина за лятна сватба, сърцето му бие толкова силно, че отначало не разбира, че капитанът говори на него.

— Какво искаш да кажеш?

Юна поглежда объркано финландеца до себе си, а след това голямата бяла яхта.

104.
Кошмарът

Аксел не може да хапне нито хапка повече. Погледът му не спира да търси снимката на Бевърли.

Рафаел топи картофите в малка локвичка кетчуп в края на чинията.

Аксел изведнъж забелязва младеж, застанал на вратата и устремил поглед в тях. Изглежда изморен и угрижен. Държи мобилен телефон в ръка.

— Петер — извиква Рафаел. — Влез.

— Не искам — казва младият мъж със слаб глас.

— Не беше покана — усмихва се Рафаел раздразнено.

Момчето се приближава и срамежливо поздравява Аксел Рисен.

— Това е синът ми — пояснява бизнесменът, като че става дума за обикновена покана за вечеря.

— Здравей — любезно отговаря Аксел.

Мъжът, който седеше до пилота в хеликоптера, е застанал на бара и хвърля фъстъци на щастливо и рунтаво куче. Сивата му коса е с цвят на метал, а очилата му блестят в бяло.

— Не понася фъстъци — протестира Петер вяло.

— Нали може след вечеря да донесеш цигулката? — пита Рафаел с ненадейна умора в гласа. — Гостът ни се интересува от музика.

Петер кимва, блед и изпотен, кръговете около очите му са почти виолетови.

Аксел прави опит да се усмихне.

— Каква е цигулката ти?

Младежът свива рамене.

— Прекалено хубава е за мен: „Амати“. Мама беше музикантка. Това е нейната „Амати“.

— „Амати“?

— Кой е, всъщност, по-добрият инструмент? — пита Рафаел. — „Амати“ или „Страдивариус“?

— Зависи кой свири на него — отговаря Аксел.

— Ти си от Швеция — казва Рафаел. — Там има четири цигулки, изработени от Страдивариус, но нито една, на която е свирил Паганини… и си представям…

— Истина е — прекъсва го Аксел.

— Събирам струнни инструменти, които все още си спомнят… Не… — прекъсва себе си той. — Нека се изразя другояче… Ако на тези инструменти се свири правилно, ще чуеш копнежа по изгубена душа.

— Може би — казва Аксел.

— Ще се погрижа да напомня за този копнеж, когато настъпи часът за сключване на договор — продължава Рафаел и се усмихва безрадостно. — Каня участващите страни, слушаме музика, тази уникална, тъжна мелодия, и така пишем договор във въздуха, с желанията и кошмарите ни в залог… това е договор „Паганини“.

— Разбирам.

— Нима? — пита Рафаел. — Той не може да бъде нарушен дори със собствената смърт. Защото този, който се опитва да пренебрегне споразуменията или отнеме живота си, трябва да знае, че ще бере плодовете на най-лошия си кошмар.

— Какво искаш да отговоря? — пита Аксел.

— Само казвам… Този договор не може да бъде нарушен и аз… как да се изразя? — пита се след кратка пауза. — Не виждам никаква полза за бизнеса си, ако погрешно си ме сметнал за добър човек.

Рафаел пристъпва към големия телевизор, монтиран на стената. Изважда лъскав диск от вътрешния си джоб и го поставя в DVD-устройството. Петер сяда на ръба на един от диваните. Гледа плахо мъжете в стаята. Момчето е светло и съвсем не прилича на баща си. Тялото му е по-скоро крехко, лицето деликатно.

Екранът пращи, появяват се сиви ивици. Аксел изпитва чисто физически страх, когато вижда трима души, които излизат през врата на тухлена къща. Веднага разпознава двама от тях: криминален инспектор Юна Лина и Сага Бауер. Придружава ги млада жена с латиноамерикански черти.

Аксел се е втренчил в телевизора. Юна Лина изважда телефона си и звъни. Изглежда не получава отговор. С посърнали лица тримата се качват в една кола и потеглят.

Камерата подскача към вратата, някой отваря, светлината изчезва в неочаквания мрак и после се регулира от автоматичната бленда. Два големи куфара чакат в антрето. Камерата продължава към кухнята, завива наляво и слиза надолу по стълбите през облицован с плочки коридор към просторно помещение с плувен басейн. Една жена по бански седи на шезлонг, а друга с мъжка прическа стои права и разговаря по телефона.

Камерата се дръпва назад, крие се и изчаква жената с мъжката прическа да приключи разговора и продължава напред. Чуват се стъпки и жената с телефона обръща измореното си тъжно лице към камерата и замръзва в уплаха.

— Не мисля, че искам да продължавам да гледам, татко — казва синът с тих глас.

— Тъкмо сега започва — спира го Рафаел.

Телевизорът изведнъж помръква, камерата се изключва, но картината се появява в същата секунда, трепти и отново се стабилизира. Камерата вече е закрепена на статив: двете жени седят една до друга на пода до стената. На стол пред тях седи Понтус Салман. Изглежда задъхан и потреперва неспокойно.

Часовникът на екрана показва, че записът е направен само преди час.

Облечен в черно мъж, с бандитска маска се приближава до Вероник, хваща я здраво за косата и натиква лицето й в камерата.

— Извинявай, извинявай, извинявай — обажда се Рафаел с писклив глас.

Аксел го поглежда учудено, но после чува гласа на Вероник Салман:

— Извинявай, извинявай, извинявай.

Звучи насечено от страх.

— Нямах представа — пищи Рафаел и сочи към телевизора.

— Нямах представа — оправдава се Вероник. — Аз направих снимката, но без зъл умисъл, не предполагах колко глупаво съм постъпила, просто си мислех, че…

— Трябва да избереш — обръща се мъжът с маската към Понтус Салман. — По коя да стрелям в коляното? По жена ти… или по сестра ти.

— Моля те — шепне Понтус. — Не го прави.

— По коя да стрелям? — настоява мъжът.

— По жена ми — отговаря Понтус почти без глас.

— Понтус — моли съпругата. — Миличък, не му позволявай…

Понтус заплаква пронизващо, раздирателно.

— Ще я заболи, ако стрелям — предупреждава мъжът.

— Не му позволявай да го направи — крещи Вероник в паника.

— Нима се разкая? Да не би да искаш да стрелям по сестра ти?

— Не — отвръща Понтус.

— Помоли ме.

— Какво каза? — пита с ужасено лице.

— Помоли ме любезно да го направя.

Става тихо и Аксел чува Понтус Салман да казва:

— Бъди така добър… и стреляй по коляното на жена ми.

— Ще стрелям и по двете, след като ме молиш толкова учтиво — казва непознатият и насочва револвера към краката на Вероник Салман.

— Не му позволявай да го направи — крещи тя. — Мили Понтус…

Мъжът натиска спусъка, чува се кратък пукот и кракът провисва. Кръвта руква върху плочките. Облак от барутен дим обгръща пистолета. Вероник крещи, докато нещо прекъсва гласа й. Повторен изстрел. От отката пистолетът отскача нагоре. Улучено е и другото коляно, кракът й се извива под неестествен ъгъл.

Вероник отново изкрещява, дрезгаво и сякаш с чужд глас, тялото й се тресе от болка, подът под нея е окъпан в кръв.

Понтус Салман повръща, мъжът с маската го поглежда учудено и безучастно.

Главата на Вероник клюмва, тя диша учестено и се опитва да достигне с ръце ранените си крака. Другата жена, изглежда, е изпаднала в шок, лицето й е зеленикаво бледо, очите й са като големи, черни дупки.

— Сестра ти е малко луда, нали? — любопитства стрелецът. — Мислиш ли, че схваща какво става?

Тупа Понтус Салман утешително по главата и пита:

— Да изнасиля сестра ти или да застрелям жена ти?

Понтус не отговаря, почти изгубил съзнание. Очите му се забелват, мъжът го удря по лицето.

— Отговори ми: да застрелям ли жена ти, или да изнасиля сестра ти?

Сестра му поклаща глава.

— Изнасили я — шепне Вероник през затрудненото дишане. — Скъпи, скъпи Понтус, кажи му да я изнасили.

— Изнасили я — шепне Понтус.

— Какво?

— Изнасили сестра ми.

— Окей, след малко — казва насилникът.

Аксел гледа в пода, надолу между краката си. Полага усилия да долови нещо друго от записа освен стенания, молитви, ужасяващи крясъци. Опитва се да ангажира мисълта си със спомена за музиката, да се потопи в света на Бах, изпълнен със светлина и небесни лъчи.

Най-накрая всичко утихва. Аксел вдига поглед към екрана. Жените лежат мъртви до стената. Мъжът с маската държи нож в едната си ръка и пистолет в другата.

— Обра плодовете на кошмара си — сега можеш да се самоубиеш — казва мъжът на записа, хвърля пистолета на Понтус и изчезва зад камерата.

105.
Свидетелят

Сага Бауер оставя Магдалена Ронандер и прекрачва преградната лента. Любопитните са станали още повече, националната телевизия е пристигнала с голям минибус, униформен полицай се опитва да разпръсне тълпата, за да даде път на линейка.

Сага оставя всичко зад гърба си, изкачва се по пътека от плоскости в нечия градина и минава покрай жасминово дърво. Забързва ход и изтичва последните метри до колата, напряко през поляната.

— Момичето — изведнъж беше казал Юна по телефона. — Трябва да откриеш момичето. Имаше момиче при Аксел Рисен. Наричаше я Бевърли. Говори с брат му Роберт. Тя е може би на петнайсет, трябва да може да бъде проследена.

— С колко време разполагам, за да убедя прокурора?

— Не много — отговаря Юна. — Но ще успееш.

Докато кара към Стокхолм, Сага звъни на Роберт Рисен, но никой не отговаря. Обажда се в Националната полиция и моли да я свържат със сътрудничката на Юна, закръглена жена, печелила някога олимпийски медал по плуване, запомняща се с кичозно лакираните нокти и яркото си червило.

— Аня Ларшон — чува тя след кратък сигнал.

— Здравей, Сага Бауер е от Тайните служби, срещнахме се преди малко при…

— Да, спомням си — хладно казва Аня.

— Имам нужда от информация за едно момиче, което се казва Бевърли и което…

— На Тайните служби ли да изпратя фактурата?

— Прави каквото щеш, само намери шибания телефонен номер…

— Подбирай си думите, млада госпожице.

— Забрави, че попитах.

Сага изругава и продължително натиска клаксона на една кола, която не тръгва на зеления светофар, и тъкмо да прекъсне разговора, когато Аня изведнъж пита:

— Колко е голяма?

— Може би петнайсетгодишна.

— Няма телефонен номер на името на Бевърли Андершон. Възможно е да има телефон без абонамент, не е записана в никой телефонен регистър… има единствено телефонен номер на баща й.

— Окей, ще му се обадя. Можеш ли да ми изпратиш номера?

— Вече го сторих.

— Благодаря, благодаря, Аня… Извинявай, че съм малко нетърпелива, просто се притеснявам за Юна да не направи някоя глупост, ако не получи подкрепа.

— Говори ли с него?

— Той ме помоли да търся момичето. Дори не съм я срещала, не знам… Разчита да уредя това, но аз…

— Обади се на бащата на Бевърли, а аз ще продължа да търся — казва Аня и затваря.

Сага отбива при „Хйуртхаген“, намира номера, изпратен от Аня. Кодът 0418 е от провинция Сконе. Може би Свальов, мисли си тя, докато слуша сигналите.

106.
Бащата

В кухня, облицована с чамови дъски, някъде в централно Сконе, един мъж трепва при позвъняването на телефона. Тъкмо бе влязъл, след като повече от час измъкваше една от юниците, заклещена в бодливата тел на съседа, тъй като бе прескочила електрическата ограда. Пръстите на Еверт Андершон са изцапани с кръв, която изтрива в сините си работни дрехи.

Не само мръсните ръце го спират да отговори, но и нежеланието да говори с никого. Навежда се, поглежда дисплея, звънят му от скрит номер, сигурно е някой досаден търговец.

Оставя сигналите да отзвучат, но след малко телефонът отново звъни. Еверт Андершон го поглежда и този път решава да се обади:

— Андершон.

— Здравейте, казвам се Сага Бауер — чува припрян женски глас. — Аз съм полицай, комисар от Тайните служби. Всъщност търся дъщеря ви Бевърли Андершон.

— Какво се е случило?

— Нищо не е направила, но мисля, че притежава важна информация, която ни е нужна.

— И сега е изчезнала? — пита той плахо.

— Мислех, че може би имате неин телефонен номер — казва Сага.

Еверт бе мечтал да види дъщеря си като своя наследница, която да продължи традицията: да се грижи за дома, за хамбарите, стопанството и нивите. Да се разхожда в градината като майка си, със зелени гумени ботуши в калта, пълничка, загърната в кожено палто, със сплетена на плитка коса върху рамото.

Но в Бевърли още като дете имаше нещо особено, което го плашеше.

И колкото по-голяма ставаше, толкова повече се променяше. Растеше различна от баща си, различна и от майка си. Веднъж бе влязла в обора, трябва да е била на осем-девет години. Седяла в празна кошара върху обърната кофа и си пеела нещо със затворени очи. Унесена в звука на собствения си глас. Изпитал желание да й изкрещи да млъкне, да не се лигави, но светлото изражение на детското лице го объркало. От този миг знаел, че в нея имало нещо, което никога няма да може да разбере. И спрял да говори с нея. Щом се опитвал да каже нещо, думите изчезвали.

Когато майка й починала, в стопанството се възцарила тишина.

Бевърли започнала да се скита наоколо, понякога изчезвала с часове, понякога с цели денонощия. Полицията я откривала на адреси, на които не знаела как е попаднала. Тръгвала след всеки, който я заговарял любезно.

— Нямам какво да й кажа. Притрябвал ми е телефонният й номер — казва той с неохота на грубия си диалект.

— Сигурен ли сте, че…

— Нито един стокхолмчанин не може да го разбере — прекъсва я той и затваря.

Оглежда пръстите си, вижда кръвта по кокалчетата, мръсотията под нотките, във всяка пора и гънка. Бавно се запътва към зеления фотьойл и взима лъскавото приложение на вечерния вестник. Днес ще има предаване в памет на телевизионната звезда Осиан Валенберг.

Изненадан от собствените си сълзи, Еверт оставя вестника, който се свлича на пода. Изведнъж си спомня как Бевърли сядаше на дивана до него и се смееше на нелепиците в „Златен петък“.

107.
Празната стая

Сага Бауер изругава на висок глас и остава в колата. Притваря очи и удря с ръка по кормилото няколко пъти. Бавно си повтаря, че трябва да събере мислите си и да продължи, преди да е прекалено късно. Толкова е вглъбена, че се стряска, когато телефонът иззвънява.

— Пак съм аз — казва Аня Ларшон. — Ще те свържа с Херберт Саксеус от клиниката „Св. Мария Йерта“.

— Добре, какво има…

— Саксеус се е грижил за Бевърли през двете години, прекарани там.

— Благодаря, това е…

Преди да довърши, Аня вече я прехвърля на другата линия. Сага изчаква, чува сигналите. Сеща се, че болницата „Св. Мария Йерта“ се намира в Торшбю, на изток от Стокхолм.

— Ало, Херберт Саксеус е на телефона — казва приятен глас в ухото й.

— Здравейте, казвам се Сага Бауер, полицай, комисар от Тайните служби. Трябва да се свържа с момиче, което е било ваша пациентка, Бевърли Андершон.

— Добре ли е? — пита докторът след кратко мълчание.

— Не знам, трябва да говоря с нея — бърза да попита Сага. — Наистина е много спешно.

— Живее при Аксел Рисен, който… е поел един вид неформална опека над нея.

— Значи живее там? — припряно пита Сага, завърта ключа за запалване и потегля.

— Аксел Рисен й е дал стая, докато си намери нещо самостоятелно — обяснява лекарят. — Тя е само на петнайсет години, но всички опити да бъде заставена да напусне този дом, биха били погрешни.

Трафикът е спокоен и Сага може да даде газ.

— От какво е лекувана Бевърли? — интересува се полицайката.

Лекарят си поема дъх и заговаря с плътния си, приятен глас:

— Не знам дали е интересно… Като лекар бих отговорил, че имаше сериозно личностно разстройство, когато я приехме.

— Какво означава това?

— Нищо — отвръща Херберт Саксеус, покашляйки. — Но ако ме питате като човек, ще отговоря, че Бевърли е здрава, по-здрава от повечето… Знам, че звучи като ала-бала, но фактически не тя е болната.

— А околният свят.

— Да — въздъхва той.

Сага благодари за разговора, затваря и завива по „Валхалавеген“. Облегалката зад гърба й е лепкава от пот. Телефонът звъни и тя натиска газта покрай светофара до олимпийския стадион, точно преди да светне червено и преди да отговори.

— Помислих си, че мога да говоря и с бащата на Бевърли — казва Аня. — Наистина приятен мъж, но имал тежък ден, грижил се за някаква наранена крава. Разказа ми, че я успокоявал. Родът му винаги е живял на едно и също място. Сега останал сам в стопанството. Говорихме си за „Чудното пътуване на Нилс Холгерсон“, докато отиде да вземе няколко писма, изпратени от Бевърли. Дори не ги беше отварял, можеш ли да си представиш какъв инат. Бевърли беше написала телефонния си номер във всяко писмо.

Сага Бауер благодари на Аня няколко пъти и набира номера. Докато се опитва да се свърже с мобилния телефон на Бевърли Андершон, стига до дома на Аксел и Роберт Рисен.

Заглъхва сигнал след сигнал. Слънцето напича прахоляка пред църквата. Сага трепери от напрежение, времето все повече напредва, Юна ще се озове съвсем сам на срещата си с Рафаел Гуиди.

С телефон на ухото Сага се отправя към вратата на Роберт Рисен и натиска звънеца. Нещо прещраква в телефона и се чува леко пращене.

— Бевърли? — пита Сага. — Ти ли си?

Долавя нечие дишане.

— Отговори ми, Бевърли — казва Сага нежно. — Къде си?

— Аз…

Отново настъпва тишина.

— Какво каза? Какво каза, Бевърли, не успях добре да те чуя.

— Все още не мога да изляза — шепне момичето и прекъсва разговора.

Роберт Рисен мълчи с пребледняло лице, когато оставя Сага в стаята на Бевърли Андершон, и я моли да заключи след себе си, щом свърши. В стаята сякаш никой не живее. Има само няколко сгънати дрехи в гардероба, чифт гумени ботуши, ватирано яке и зарядно за телефон.

Сага заключва и слиза в жилището на Аксел Рисен, за да се опита да разбере какво е имал Юна предвид, защо момичето би могло да свидетелства. Минава през стаите за гости, салоните и тихата библиотека. Вратата на спалнята е леко открехната. Сага стъпва на дебелия китайски килим до леглото и влиза в близката баня. После се връща в спалнята. Нещо я тревожи. В стаята е надвиснало чувство на безпокойство, затова опипва глока в кобура с едната си ръка. На нощното шкафче стои чаша за уиски с увиснали останки от глухарче.

Прашинките се движат бавно на светлината, мебелите и предметите са натежали в мълчанието си. Сърцето й бие по-бързо, когато клон от дървото навън започва да стърже по стъклото на прозореца. Пристъпва към неоправеното легло, разглежда гънките на колосания чаршаф, двете възглавници.

Струва й се, че долавя предпазливи стъпки откъм библиотеката и тъкмо да се втурне нататък, една ръка я хваща за глезена. Някой лежи под леглото. Изтръгва се, дръпва се назад, изважда пистолета и без да иска събаря шкафчето с чашата.

Сага пада на колене и се прицелва, но бързо сваля оръжието.

От тъмнината под леглото я гледа момиче с големи, уплашени очи. Прибира пистолета в кобура и въздиша дълбоко.

— Светиш — шепне момичето.

— Бевърли? — пита Сага.

— Вече мога ли да изляза?

— Гарантирам ти, че можеш да излезеш — успокоява я комисарката.

— Мина ли час? Аксел каза, че не бива да излизам, преди да е минал един час.

— Минало е много повече от час, Бевърли.

Сага й помага да се измъкне. Лежала е само по бельо, без да помръдне, и се е вкочанила. Косата й е късо подстригана, а целите й ръце са покрити с рисунки и надписи с мастило.

— Какво правиш под леглото на Аксел Рисен? — пита Сага, запазвайки спокойствие.

— Той е най-добрият ми приятел — отговаря Бевърли тихо, нахлузвайки дънките си.

— Струва ми се, че се намира в голяма опасност, трябва да ми разкажеш каквото знаеш.

Бевърли стои с тениска в ръка. Изведнъж лицето й пламва и очите й плувват в сълзи.

— Не съм…

Бевърли млъква, устните й се разтреперват.

— Успокой се — казва Сага и за пореден път потиска безпокойството в гласа си. — Започни отначало.

— Лежах в леглото, когато Аксел влезе — едва мълви Бевърли. — Веднага разбрах, че се е случило нещо, беше съвсем пребледнял. Стори ми се, че е тъжен, защото бях пътувала на автостоп, което всъщност не ми е разрешено.

Млъква и извръща лице.

— Продължавай, скъпа Бевърли, нямаме много време.

Момичето прошепва „извинявай“, бързо избърсва сълзите си с тениската и поглежда Сага с влажни очи.

— Аксел влезе в стаята — окопитва се Бевърли. — Каза ми да пропълзя под леглото и да стоя скрита цял час… после се втурна към всекидневната и не знам… видях само краката им, но двама чичковци се появиха зад гърба му. Направиха нещо ужасно с него. Той крещеше и те го повалиха на пода, увиха го с бяло тиксо и го отнесоха. Стана толкова бързо. Не видях лицата им… не знам дори дали бяха хора…

— Чакай малко — казва Сага и взима телефона. — Трябва да дойдеш с мен и да разкажеш същото на един човек, който се казва Йенс Сванейелм.

Сага се обажда на Карлос Елиасон с треперещи от притеснение ръце.

— Имаме свидетел, който е видял как Аксел Рисен е бил отвлечен против волята му. Имаме свидетел — повтаря тя. — Свидетел, видял как Рисен е нападнат и отвлечен, това би трябвало да е достатъчно.

Полицайката среща погледа на Бевърли, докато слуша реакцията по телефона.

— Добре, идваме незабавно — казва тя. — Доведете Сванейелм, погрижете се той да подготви връзката с Европол.

108.
Лоялност

Рафаел Гуиди минава през столовата с черна кожена папка в ръка, слага я на масата и я плъзва към Аксел Рисен.

— Кошмарът на Понтус Салман беше, както може би разбра, да трябва да избира между съпругата и сестрата — пояснява той. — Не знам, не съм намирал за необходимо да навлизам в такива подробности преди, но… Как да го кажа? От опит знам, че някои смятат, че могат да избегнат кошмара, като умрат. Не ме разбирай погрешно, като цяло всичко е много приятно и цивилизовано, аз съм много щедър към тези, които са лоялни.

— Заплашваш да нараниш Бевърли.

— Ще можеш да избираш между нея и по-малкия си брат, ако искаш? — казва Рафаел, отпива глътка витамини, потърква едното крайче на устата си и моли Петер да донесе цигулката.

— Казах ли ти, че притежавам само инструменти, на които е свирил Паганини? — пита той. — Единственото, което ме интересува. Говори се, че Паганини е мразел лицето си… и лично аз смятам, че е продал душата си, за да бъде боготворен. Наричал себе си маймуна… но засвирел ли, жените падали в краката му. Наградата си струвала. Свирел ли, свирел, сякаш накрая ще се възпламени.

Аксел поглежда навън през големия панорамен прозорец, където се простира необятната морска шир. През по-малките прозорци към носа различава белия хеликоптер, с който кацна на луксозната яхта.

Мислите му се лутат между неприятния запис и търсенето на възможни пътища за бягство.

Чувства се ужасно изморен, седи неподвижен и слуша Рафаел, който продължава да говори за цигулки, за чистия звук на „Страдивариус“, за твърдостта на дървото и бавнорастящия клен.

Рафаел спира, отново се усмихва безжизнено и произнася:

— Докато си лоялен, можеш да се наслаждаваш на това, което се побира в първото блюдо на везната, ще имаш здрав черен дроб, ще спиш добре и ще си живееш живота при единственото условие да не забравяш договора си с мен.

— Искаш да подпиша и разрешението за износ.

— Това ще стане във всички случаи, но не желая да те принуждавам, не желая да те убивам, само ще загубя, искам да получа…

— Моята лоялност — допълва Аксел.

— Нима ти се струва глупаво? — пита Рафаел. — Замисли се за миг и после прецени хората в живота си, за които знаеш, че са напълно лоялни.

И двамата млъкват. Аксел се взира пред себе си.

— Именно — продумва Рафаел след малко с тъжен поглед.

109.
Договорът

Аксел отваря кожената папка на масата, която съдържа всички документи, необходими на търговския кораб М/С „Айслус“ да получи разрешение да напусне пристанището в Гьотеборг с големия товар боеприпаси.

Единственото, което липсва, е неговият подпис.

Синът на Рафаел Гуиди, Петер, влиза в стаята с мрачно, пребледняло лице. Носи много красива червено-кафява цигулка с извит резонатор. Аксел веднага забелязва, че е „Амати“, истински запазено „Амати“.

— Мисля си, че споменах, че определена музика ще бъде подходяща за това, което ще направим сега — казва Рафаел меко. — Тази цигулка беше на майка му… а много преди това на нея е свирил Николо Паганини.

— Направена е през 1657 година — казва Петер, изважда ключовете и мобилния телефон от джоба си и ги слага на масата, преди да нагласи цигулката на рамото си.

Момчето допира лъка до струните. Аксел познава увертюрата към най-известната творба на Паганини „Каприз 24“, смятана за едно от най-трудните за изпълнение произведения в света. Момчето свири, сякаш плува под вода. Твърде бавно.

— Договорът е изгоден — тихо казва Рафаел.

Навън е все още светло, големият панорамен прозорец хвърля сива пронизваща светлина в салона.

Аксел си мисли за Бевърли, как бе се вмъкнала в леглото му в психиатричната клиника и бе прошепнала: „Имаш ореол от светлина около себе си, видях го още от коридора“.

— Приключи ли да обмисляш? — пита Рафаел.

Аксел няма сили да срещне безизразния поглед на Рафаел, поглежда встрани и взима писалката, която стои пред него. Чува ударите на собственото си сърце и се опитва да прикрие забързаното си дишане.

Този път няма да нарисува човече, което казва „здравей“, ще напише името си и ще се моли на Бог Рафаел Гуиди да е доволен и да му позволи да се върне в Швеция.

Писалката трепери в ръката на Аксел. Той спира треперенето, като слага другата си ръка отгоре, поема си дъх и внимателно плъзва върха на писеца по празния ред.

— Чакай — спира го Рафаел. — Преди да подпишеш каквото и да било, искам да зная дали ще бъдеш лоялен.

Аксел вдига очи и среща погледа му.

— Ако наистина си готов да понесеш кошмара, в случай че нарушиш договора, трябва да го покажеш, като целунеш ръката ми.

— Какво? — шепне Аксел.

— Ще сключим ли договор?

— Да — отвръща Аксел.

— Целуни ръката ми — казва Рафаел с променен глас, сякаш играе идиот в стара пиеса.

Синът свири все по-бавно, опитва се да накара пръстите си да го слушат, да променят позициите, но трудно улучва сложните преходи, запъва се и неочаквано спира.

— Продължавай — заповядва Рафаел, без да го поглежда.

— Прекалено сложно е за мен, не звучи добре.

— Петер, несериозно е да се отказваш, преди да си…

— Свири ти — прекъсва го синът му намусено.

Лицето на Рафаел се сковава и изпъва като каменно.

— Прави каквото ти казвам — нарежда той с трудно овладян гняв.

Момчето стои мирно със сведен поглед. Бащата вдига дясната си ръка към ципа на горнището.

— Петер, мисля си, че звучеше прекрасно — казва той вече успокоен.

— Магаренцето е изкривено — намесва се Аксел почти шепнешком.

Петер поглежда цигулката и пита:

— Може ли да се поправи?

— Лесно е да се изравни, мога да го направя, ако искаш — казва Аксел.

— Много време ли ще отнеме? — намесва се Рафаел.

— Не — отговаря Аксел.

Оставя писалката, взима цигулката, обръща я, усеща лекотата й. Никога досега не се бе докосвал до истинска „Амати“, а да не говорим до такава, на която е свирил Паганини.

Телефонът на Рафаел Гуиди иззвънява. Той го взима, става и се отдръпва встрани, слуша някого.

— Не е вярно — казва със странно изражение на лицето.

Учудена усмивка грейва на устните му, трескаво нарежда нещо на бодигардовете. Те излизат от столовата и се забързват нагоре по стълбата заедно с Рафаел.

Петер наблюдава как Аксел разхлабва струните. Инструментът изскърцва. Сухият звук се усилва в резонатора. Внимателно вдига магаренцето и опъва струните над него.

— Добре ли става? — пита Петер шепнешком.

— Да — отговаря Аксел, докато настройва цигулката. — Опитай и ще чуеш.

— Благодаря — продумва Петер и взима инструмента.

Аксел вижда телефона му да звъни на масата и казва:

— Продължавай да свириш, току-що изсвири първата част и навлезе в партията пицикато.

— Ето че ме хваща срам — казва Петер и се обръща.

Аксел се навежда, предпазливо протяга ръка зад себе си, докосва телефона с върха на пръстите и, без да иска, леко го побутва, като го завърта безшумно на масата.

Застанал с гръб към него, Петер вдига цигулката и взима лъка.

Аксел се протяга към телефона, скрива го в ръка и се измества встрани.

Петер допира лъка до струните, но не започва да свири, а се обръща към Аксел.

— Телефонът ми — казва той. — Зад тебе ли е?

Аксел го плъзва отново на масата, преди да се обърне и да го вдигне.

— Може ли да видиш дали съм получил съобщение? — моли Петер.

Аксел поглежда телефона и забелязва, че има пълно покритие, макар че са в открито море. Разбира, че яхтата има сателитна връзка.

— Няма съобщение — казва той и връща телефона на масата.

— Благодаря.

Аксел остава на мястото си, докато Петер продължава да свири „Каприз 24“, бавно и все по-неритмично.

Момчето не е бездарно, много се е упражнявало, но няма възможност да овладее творбата. И все пак звукът на цигулката е толкова прекрасен, че Аксел би се наслаждавал, дори на струните да дрънкаше малко дете. Навежда се към масата и, слушайки, отново се опитва да достигне телефона.

Синът се старае да налучка верния тон, но загубва темпото, спира и започва отначало, докато Аксел се е устремил към телефона. Бавно се протяга встрани, но не успява да го вземе. Петер свири фалшиво, спира и се обръща към Аксел.

— Трудно е — казва той и прави нов опит.

Започва отначало, но отново греши.

— Не става — казва той и сваля цигулката.

— Ако задържиш безименния пръст на ла-струната, е по-лесно да успееш…

— Не можеш ли да ми покажеш?

Аксел поглежда телефона, който лежи на масата. Слънчево зайче проблясва отвън и той поглежда към панорамния прозорец. Морето е странно гладко и празно. Долу от машинното идва безспирен шум, който той долавя едва сега.

Петер оставя цигулката и Аксел я поема, опъва лъка малко повече и започва да свири творбата отначало. Струящата, тъжна увертюра залива стаята. Звукът не е мощен, а прекрасно мек и чист. Музиката на Паганини преследва самата себе си, кръжи все по-бързо и по-високо.

— Господи — шепне Петер.

Внезапно тактът спира дъха в престисимо. Игриво красив и същевременно накъсан от рязката смяна на струните и острите скокове между октавите.

Цялата музика е в главата му, Аксел трябва само да я отприщи. Не всички тонове са перфектни, но пръстите не спират да играят по грифа на цигулката, да се местят от дървото на струните.

Рафаел се провиква от капитанския мостик, нещо тупва върху тавана, така че полилеят изскърцва. Аксел продължава да свири, леещата се светла мелодия блести като слънце над водната шир.

Някой изтрополява по стълбата и Аксел рязко спира, когато вижда Рафаел с потно лице и кървав военен нож в ръката. Прошареният бодигард върви до него с вдигната жълто-зелена белгийска карабина SCAR.

110.
На борда

Юна Лина стои с бинокъл до Паси Ранико и офицера със светла брада. Наблюдават неподвижната огромна луксозна яхта в морето. Вятърът е утихнал през деня. Италианското знаме е провиснало. Няма никакво движение на борда. Сякаш всички са заспали прекрасен стогодишен сън. Балтийско море е спокойно, водата отразява високото светлосиньо небе. Все по-рядко бавните вълни издуват гладката повърхност.

Внезапен звън се чува от джоба на Юна. Той подава бинокъла на Нико, изважда телефона и отговаря.

— Имаме свидетел — крещи Сага Бауер. — Момичето ни е свидетел, видяла е всичко. Аксел Рисен е отвлечен, прокурорът се произнесе, можете да се качите на борда и да го търсите!

— Браво — не смее да се зарадва Юна.

Паси Ранико го поглежда въпросително.

— Имаме прокурорско решение да заловим Рафаел Гуиди — казва Юна. — Заподозрян е в отвличане.

— Ще се свържа с патрулния кораб „Ханко“ — казва Паси Ранико и се втурва към комуникационната централа при руля.

— Ще пристигнат след двайсет минути — пояснява Нико.

— Сигнал за подкрепа — вика Паси Ранико в микрофона. — Имаме прокурорско решение незабавно да се качим на борда на яхтата на Рафаел Гуиди и да го заловим… Да, точно… Да… Побързайте! Побързайте, по дяволите!

Юна отново гледа през бинокъла, следва боядисаните в бяло стълби от платформата на палубата, покрай долната палуба и нагоре към кърмата със сгънатите чадъри. Опитва се да съзре нещо в тъмните прозорци на столовата, но те са непроницаеми. Заобикаля с поглед парапета и продължава нагоре по следващата стъбла към голямата тераса.

Трептящ въздух излиза от въздушните филтри на покрива към капитанския мостик. Юна насочва бинокъла към черните прозорци и спира. Струва му се, че различава движение. Нещо бяло се мержелее от вътрешната страна. Изглежда като гигантско крило, огънати пера, притиснати до стъклото.

Но после заприличва на прегънат плат или бяла пластмаса.

Юна примигва, за да види по-добре, и изведнъж среща лице, взиращо се обратно, сваля бинокъла от очите си.

Стоманената врата към капитанския мостик се отваря, оттам излиза светлокос мъж в тъмни дрехи, с бързи стъпки слиза по стълбата и продължава по палубата.

За първи път някой се появява на борда на яхтата.

Мъжът с тъмните дрехи продължава към хеликоптерната площадка, забързва се към хеликоптера, разхлабва каишите около плъзгачите и отваря вратата на кокпита.

— Подслушват радиовръзката ни — казва Юна.

— Ще сменим канала — извиква Паси Ранико.

— Вече няма значение. Няма да останат на яхтата, изглежда, ще отлетят с хеликоптера.

Юна подава бинокъла на Нико.

— Ще получим подкрепление след петнайсет минути — казва Паси Ранико.

— Ще дойде прекалено късно — отбелязва Юна.

— Има някой в хеликоптера — потвърждава Нико.

— Рафаел е разбрал, че имаме прокурорско решение да се качим на борда — казва Юна. — Сигурно е получил информацията едновременно с нас.

— Да се качим двамата на борда? — пита Нико.

— Май така ще стане — казва Юна и го поглежда изразително.

Нико напъхва пълнител в черната като нефт карабина „Хеклер & Кох“ с къса цев.

Паси Ранико изважда пистолета си от кобура и го подава на Юна.

— Благодаря — казва Юна, проверява патроните и набързо разглежда оръжието, за да го опознае поне малко. М9А1, полуавтоматик. Прилича на М9, използвано във войната в Залива, но пълнителят е малко по-различен и има скоба за лампа и лазерен мерник.

Без нито дума повече Паси Ранико насочва шлепа към кърмата на луксозната яхта, намираща се точно над ватерлинията. Когато се приближават съвсем близо, яхтата им се струва огромна, като жилищна сграда. Двигателят дава на заден и забива спирачки в пяната. Нико премята защитните калници над перилата, корпусите се долепят един в друг, чува се скърцане.

Юна се покатерва на борда, плавателните съдове отново се раздалечават, водата пръска между тях, Нико скача и Юна го улавя за ръката. Карабината изкънтява в перилата. Споглеждат се набързо и тръгват към стълбата, промъкват се между няколко скъсани плетени стола и стари кутии от вино и продължават нагоре.

Нико се обръща и махва на Паси Ранико, който се отдалечава от яхтата.

111.
Предател

Рафаел Гуиди стои на мостика заедно с бодигарда с подстриганата коса и очилата с рогови рамки. Лоцманът ги гледа уплашено и поглажда корема си.

— Какво става? — припряно пита Рафаел.

— Дадох заповед да се загрее хеликоптерът — отвръща лоцманът. — Мислех си…

— Къде е корабът?

— Там — казва той и посочва към кърмата.

Съвсем близо, зад яхтената палуба с плувен басейн и лебедки със спасителни лодки, се вижда невъоръженият шлеп на бреговата охрана. Вълни се разбиват в сивия нос и водата се пени от завъртените в обратна посока перки.

— Какво казаха, какво точно казаха? — пита Рафаел.

— Бързаха, помолиха за подкрепление, казаха, че имат разрешение за арест.

— Нещо не е наред — казва Рафаел и се оглежда.

През прозореца забелязват, че пилотът вече седи в кокпита и роторът се е задвижил. От столовата под тях се чуват звуците на „Каприз 24“ на Паганини.

— Ето тук се намира тяхното подкрепление — казва лоцманът и посочва радара.

— Виждам, с колко време разполагаме? — пита Рафаел.

— Движат се с малко повече от 33 възела и ще пристигнат след десет минути.

— Няма страшно — успокоява ги бодигардът и гледа към хеликоптера. — Ще успеем да откараме теб и Петер навреме, поне три минути преди…

През стъклената врата на мостика нахлува светлият бодигард. Той е пребледнял и уплашен.

— Тук има някой. Някой се е качил на яхтата — вика той.

— Колко са? — пита прошареният му колега.

— Видях само един, но не знам… носи карабина без специално оборудване.

— Трябва да го спреш — нарежда прошареният на светлия.

— Дай ми един нож — бързо казва Рафаел.

Бодигардът изважда нож с тънко сиво острие. Рафаел го поема и се приближава до лоцмана разярен.

— Нали щяха да чакат подкрепление? — крещи той. — Каза, че ще чакат подкрепление!

— Доколкото разбрах…

— Какво, по дяволите, правят тук? В нищо не могат да ме обвинят — казва Рафаел. — В нищо!

Лоцманът поклаща глава и се отмества назад. Рафаел го приближава.

— Какво, по дяволите, правят тук, ако не могат да ме обвинят в нищо? — крещи той. — Няма нищо…

— Не знам, не знам — повтаря лоцманът със сълзи в очите. — Предадох само каквото чух…

— Какво каза всъщност?

— Да съм казал? Не разбирам…

— Нямам време — крещи Рафаел. — Кажи ми само, дявол те взел, какво им каза!

— Нищо не съм казвал.

— Странно, адски странно, нали? Не е ли?

— Подслушах каналите им, точно както трябваше…

— Толкова ли е трудно да си признаеш — реве Рафаел, прави няколко бързи крачки напред и пробожда лоцмана с ножа в корема.

Ножът почти без съпротива разкъсва ризата му и се забива в мастната тъкан и червата. Кръвта бликва като фонтан над острието, изпръсква ръката на Рафаел и ръкава на анцуга му. С учудено изражение лоцманът се опитва да направи крачка назад, за да избяга от ножа, но Рафаел го следва, поспира се за миг и го поглежда в очите.

Цигулката се чува от столовата: светлите тонове блестят и игриво подскачат.

— Може да е Аксел Рисен — неочаквано казва прошареният бодигард. — Сигурно са го подслушали, може да поддържа връзка с полицията чрез…

Рафаел изважда ножа от корема на лоцмана и се втурва надолу по широката стълба.

Лоцманът затиска с ръка раната си, кръвта капе върху черните му обувки, той се опитва да направи крачка, но се подхлъзва и пада, и остава да лежи с поглед в тавана.

Прошареният бодигард тръгва след Рафаел с вдигната карабина, вперил поглед в панорамния прозорец на столовата.

Аксел престава да свири, когато Рафаел слиза и го посочва с кървавия нож.

— Предател — изревава той. — Как може да си толкова шибано…

Прошареният бодигард изведнъж произвежда серия от оглушителни изстрели с карабината си. Куршумите пробиват панорамния прозорец, а гилзите се търкулват, дрънчейки надолу по стъпалата.

112.
Стрелба с автомат

С големи и предпазливи крачки Юна и Нико се добират до външните стълби, покрай долната палуба и нагоре към огромната кърма. Тихото море се простира във всички посоки като необятна стъклена плоча. Изведнъж Юна чува да свири цигулка. Опитва се да види нещо зад големите стъклени врати. Загатнати тъмни силуети зад огледалната стъклена повърхност. Личи само малка част от столовата. Не се мярка никой. Музиката продължава да звучи. Отдалечена като в сън, приглушена от прозорците.

Юна и Нико изчакват, после прибягват бързо покрай отворено пространство с плувен басейн без вода, под издадената тераса до металната стълба.

Чуват стъпки по терасата и се скриват до стената към подпорите на стълбата.

Бързите игриви тонове на цигулката сега се чуват по-ясно. Изпълнението е безупречно. Юна надниква предпазливо в огромната столова с канцеларски пособия на различните маси, но не вижда хора. Този, който свири, сигурно се намира от другата страна на широката червена стълба.

Юна прави знак на Нико да го последва и да прикрива гърба му, и посочва към капитанския мостик.

Изведнъж цигулката утихва по средата на красив акорд в най-високия регистър.

Съвсем неочаквано.

Юна се хвърля зад стълбата в мига, в който чува приглушени изстрели от автомат.

Бърз и силен пукот. Куршумите се удрят в стъпалата, където току-що беше стоял, и рикошират, свистейки в различни посоки.

Юна пълзи зад стълбата, тялото му отново прелива от адреналин. Нико се е прикрил зад крана на спасителната лодка и отвръща на огъня. Юна се мести приведен наоколо, вижда поредицата от куршумени дупки в тъмния прозорец, като пръстени скреж около черни зеници.

113.
Острието на ножа

Прошареният бодигард продължава надолу по стълбата с оръжие, насочено към панорамния прозорец и редицата от куршумени дупки. Карабината е обвита в дим, гилзите подскачат, дрънчейки по стъпалата.

Петер се е сгушил, затиснал с ръце ушите си.

Бодигардът излиза мълком от столовата през странична врата.

Аксел се лута между масите с цигулката и лъка в ръка. Рафаел го сочи с ножа.

— Как може да си толкова глупав — крещи той и го следва. — Ще ти разрежа лицето, ще…

— Татко, какво става? — вика Петер.

— Вземи пистолета ми и ела при хеликоптера, напускаме яхтата!

Момчето кимва, лицето му е пребледняло, брадичката трепери. Рафаел подгонва Аксел между масите. Той отстъпва назад, събаряйки столове.

— Зареди с парабелум, заоблен връх с дупка — нарежда Рафаел.

— Един пълнител ли? — уточнява момчето.

— Да, достатъчен е, но побързай! — отговаря бащата и отстранява един стол с ритник.

Аксел се опитва да отвори вратата от другата страна на помещението, завърта ключалката, но не успява.

— Не сме приключили — ти и аз — реве Рафаел.

Аксел бута вратата със свободната си ръка и вижда високо монтираното резе. Рафаел е само на няколко метра. Приближава се с ножа и Аксел действа импулсивно. Обръща се и хвърля красивата цигулка срещу преследвача си. Тя лети червена и блестяща във въздуха. Домакинът прави бърза крачка встрани и се препъва в прекатурен стол, за да спаси инструмента, почти го улавя, изпуска го, но успява да смекчи удара.

Цигулката пада, плъзгайки се по пода със странен звук.

Аксел отваря вратата и се озовава в разхвърлян коридор. Толкова много вехтории, през които е трудно да се провреш. Покатерва се на купчина възглавници за шезлонги и се подхлъзва между очила за плуване и водолазни костюми.

— Идвам — вика Рафаел и го следва с цигулката в едната ръка и с ножа в другата.

Аксел пада върху навита на кълбо мрежа за тенис, оплита краката си във въжетата, пълзи далеч от Рафаел, който го настига с бързи крачки по коридора, рита, за да се освободи.

Чува се стрелбата отвън, серия кратки силни гърмежи.

Рафаел диша бързо и сочи с ножа, но не успява да изрече нищо, преди Аксел да се освободи. Той се препъва, навежда се и преобръща голяма игра на джаги пред Рафаел. Втурва се към следващата врата, ръцете търсят ключалка и брава, но нещо я блокира и само успява леко да я бутне.

— Откажи се — вика Рафаел.

Аксел се опитва да се промъкне през процепа, който е прекалено тесен. Голям шкаф с подредени саксии се е изпречил на пътя. Хвърля се отново към вратата и шкафът се отмества няколко сантиметра. Чувства преследвача зад гърба си. Побиват го тръпки и той едва провира тялото си в отвора. Одрасква се на ключалката, но не обръща внимание на нищо, трябва само да се измъкне оттук.

Рафаел се опитва да го настигне с ножа, замахва и върхът прорязва рамото му.

Болката го жегва.

Препъвайки се, Аксел продължава и се озовава в светла стая със стъклен покрив. Прилича на изоставена оранжерия. Продължава напред, опипва рамото си и вижда кръвта по пръстите, блъска се в изсъхнало лимоново дърво в саксия.

Бърза напред, накуцвайки по пътечките между стелажи с изсъхнали растения с кафяви листа.

Рафаел рита силно вратата, след всеки ритник саксиите потрепват и шкафът бавно се измества.

Аксел знае, че трябва да се скрие и бързо се шмугва под една пейка, под мръсен найлон между легени и кофи. Надява се Рафаел скоро да се откаже и да напусне яхтата със сина си.

По вратата се блъска, няколко саксии се катурват на пода и се счупват.

Рафаел нахлува в стаята, диша задъхано и се обляга на перголата с шумолящи лозови пръчки.

— Ела и целуни ръката ми — вика той.

Аксел се опитва да диша безшумно, изпълзява назад, но не намира изход. Изпречил му се е голям метален шкаф.

— Готов съм да изпълня обещанията си — подсмихва се Рафаел и шари с поглед между пейките и сухите стъбла на умрели храсти. — Черният дроб на брат ти те чака и трябва само да целунеш ръката ми, за да го получиш.

На Аксел му призлява, сърцето му бие лудо. Опитва се да не издава звук. Главата му бучи. Оглежда се наоколо, търси изход за бягство и открива, че има плъзгаща се врата към палубата само на пет метра от него.

Чува звука на хеликоптера. Моторите загряват.

Мисли си, че би могъл да пропълзи под масата със саксиите, пълни с пръст, и после да пробяга последната част. Започва предпазливо да се отмества встрани. Вратата изглежда захваната само с кукичка.

Леко надига глава, за да вижда по-добре, и дори си помисля, че след няколко секунди ще може да се добере до палубата, когато изведнъж сърцето му сякаш спира. Хладно острие е опряно в шията му. Леко смъди от движението му. Рафаел го е открил и се е промъкнал зад гърба му. Вътрешностите му сякаш замръзват. Едва сега долавя дъха на Рафаел и усеща миризмата на пот. Острието пари на гърлото му.

114.
Последната битка

Прошареният бодигард тихомълком се изнизва от столовата, промъква се между вратите и бързо притичва покрай остъклената част на палубата с оръжие на рамо. Очилата му блестят. Юна вижда, че се е насочил към Нико, който е напълно беззащитен от тази страна, за да го нападне в гръб.

Бодигардът вдига карабината и слага пръст на спусъка.

Юна бързо се надига, прицелва се, прави крачка напред и го улучва с два куршума в гърдите. Прошареният мъж полита назад, протяга ръка и се обляга на парапета, за да не падне. Оглежда се наоколо, вижда Юна насреща си и вдига автомата. Едва сега се забелязва, че е със защитна жилетка под черното яке.

Юна е вече пред него, замахва с едната ръка и отмества встрани дулото на оръжието, като едновременно го удря с пистолета в лицето. Силен удар по носа и очилата. Краката на бодигарда се подгъват, той блъска глава в перилата с притъпен звук и тялото се свлича.

Юна и Нико продължават, всеки от своята страна на столовата, към носа на яхтата. Роторът на хеликоптера бръмчи все по-бързо.

— Хайде! Качвай се на борда — вика някой.

Полицаят се затичва покрай стената. Забавя се, внимателно прекрачва последните метри и наднича към откритата палуба. Синът на Рафаел Гуиди вече седи в хеликоптера. Сенките на перките трептят по пода и парапета.

Юна чува гласове от мостика и прави крачка напред, когато вижда, че другият бодигард го е забелязал. Светлокосият мъж стои на двайсетина крачки от ченгето с насочен право към него пистолет. Няма време за реакция. Чува се кратък пукот. Юна усеща нещо като удар с камшик по лицето и всичко наоколо побелява. Строполява се върху няколко шезлонга. Пада върху металния под, удря врат в парапета на терасата, ръката с пистолета се отпуска върху преградата. Китката увисва, оръжието се изплъзва и звънти, падайки през парапета надолу към носа.

Юна примигва, зрението му се възвръща и той пропълзява зад стената, без да осъзнава напълно какво се е случило. Ръцете му треперят, топла кръв се стича по лицето му, той се опитва да стане, но му е нужна помощта на Нико, за да разбере къде се намира бодигардът.

Прокарва бързо ръка по бузата си. Болката е много силна, но куршумът само е профучал покрай слепоочието и е причинил повърхностна рана.

Чува странен звън в лявото си ухо. Когато се вдига на крака, защитен от металната стена, му се струва, че главата му ще се пръсне. Юна притиска палец към челото между веждите и затваря очи, за да прогони светкавичната болка.

Вперва поглед в хеликоптера, опитва се да открие Нико, очите му се лутат по палубата.

Бойният кораб на военноморския флот се приближава отзад като тъмна сянка върху гладкото море.

Юна изтръгва металната рамка на един счупен шезлонг, за да има средство за отбрана срещу бодигарда.

Притиска се към стената и изведнъж забелязва Рафаел и Аксел на палубата. Отстъпват заднешком към хеликоптера, застанали плътно един до друг. Рафаел е обгърнал с дясната си ръка Аксел. В нея държи нож с острие, насочено към врата му. В другата си ръка държи цигулка. Дрехите и косите им се развяват от вятъра от въртенето на перките.

Бодигардът, уцелил Юна, плавно се измества странично, за да го види зад стената. Не е сигурен дали го е улучил в главата.

Юна знае, че онзи го търси и се опитва да се дръпне назад, да избяга, но болката в главата го забавя.

Трябва да спре.

Не сега, мисли си и усеща как потта се стича по гърба му.

Бодигардът заобикаля ъгъла, вдига оръжието, зърва рамото на Юна и част от гърба, а също врата и главата му.

Изведнъж Нико Капанен се втурва от другата страна с вдигната карабина. Бодигардът е бърз, обръща се и стреля с пистолета. Серия от четири изстрела. Нико изобщо не забелязва първия куршум, който го улучва в рамото, но се спира от втория, който се забива в корема му. Третият е неуспешен, но четвъртият засяда право в гърдите му. Краката му се огъват и той пада настрани зад защитната преграда на хеликоптерната площадка. Ранен е сериозно и вероятно не съзнава, че натиска спусъка на карабината, докато се свлича на пода. Куршумите се разхвърчават във всички посоки. Изпразва целия пълнител за две секунди право в морето, докато оръжието не изщраква.

Нико пъшка, забелва очи, плъзва се по гръб, оставя кървава следа върху преградата и изпуска оръжието. Гърдите му се раздират от болка. За миг притваря клепачи и когато ги отваря, вижда с мътен поглед яките болтове от долната страна на хеликоптера. Забелязва, че ръжда е разяла белия цвят около големите гайки, но не усеща как десният му бял дроб се изпълва с кръв.

Кашля немощно, почти изгубил съзнание, но внезапно мярка Юна, скрит зад стената на столовата с метален прът в ръцете. Очите им се срещат, Нико събира сили и ритва карабината към него.

Аксел е уплашен, изстрелите звучат в ушите му, той целият трепери. Рафаел го използва за щит. Заедно се олюляват, острието леко прорязва шията. Той усеща стичащата се надолу по гърдите кръв. Вижда как последният бодигард приближава скривалището на Юна Лина, но нищо не може да направи.

Юна бързо се протяга напред, достига загрятата карабина с ръка и я придърпва към себе си. Бодигардът на хеликоптерната площадка стреля два пъти по него. Куршумите рикошират между стените, пода и парапета. Юна изважда празния пълнител и вижда, че Нико преравя джобовете си за още патрони. Той пъшка, отпаднал и притиска ръка към окървавения си корем. Бодигардът крещи на Рафаел да заеме мястото си. Хеликоптерът е готов да излети. Нико рови в единия джоб на бедрото си и когато изважда ръка, една бонбонена обвивка отлита с вятъра, но той стиска един патрон. Кашля тихо, поглежда единствения патрон и го търкулва по пода към Юна.

Той дрънчи по металната повърхност, месинговата гилза и медният връх блещукат.

Юна го улавя и бързо го пъхва в пълнителя.

Нико вече е със затворени очи, балонче кръв излиза от устните, гърдите все още се надигат в ускорено дишане.

Тежките стъпки на бодигарда се чуват по пода.

Юна вкарва пълнителя в карабината, зарежда единствения патрон, вдига оръжието, изчаква няколко секунди и напуска скривалището.

Рафаел отстъпва назад, държейки Аксел пред себе си. Синът вика нещо от хеликоптера, пилотът му маха да се качи.

— Трябваше да ми целунеш ръка, когато имаше шанс — шепне Рафаел в ухото на Аксел.

Струните на цигулката издават звук от допира.

Бодигардът приближава Нико с широки крачки, навежда се над преградата и насочва пистолета към лицето му.

— Jonottakaa — вика Юна на фински.

Вижда го да променя посоката на оръжието към него и бързо се отмества странично, опитва се да намери точната посока за стрелба, трябва да улучи с единствения куршум.

Става въпрос за секунди.

Непосредствено зад бодигарда стои Рафаел и притиска ножа към гърлото на Аксел. Дрехите им се развяват, прехвърчат пръски кръв. Юна се снижава малко, повдига мерника няколко милиметра и стреля с карабината.

„Jonottakaa“, мисли си. „Застанете на опашка.“

След гърмежа усеща силния откат в рамото си. Куршумът се изстрелва със скорост 800 метра в секунда. Без ни най-малък звук влиза през гръкляна и излиза през врата на бодигарда, продължава, без да губи много от скоростта си, през плешката на Рафаел и пада в морето.

Ръката му трепва и ножът издрънчава на палубата.

Аксел Рисен се навежда.

Бодигардът гледа вторачен Юна, кръв се стича по гърдите му, той вдига пистолета, олюлявайки се, но губи сили. Хърка странно, кашля, и устата и брадичката му се опръскват с кръв.

Сяда на пода, опипва с ръка шията си, примигва два пъти и изцъкля очи.

Рафаел седи на силния пулсиращ вятър с пребледнели устни и притиска ръката с цигулката към кървящото си рамо, втренчен в Юна.

— Татко! — вика синът от хеликоптера и му хвърля пистолет, който пада с трясък, отскача и се озовава в краката на Рафаел.

Аксел седи с премрежен поглед до перилата и се опитва да спре кръвта си с ръка.

— Рафаел! Рафаел Гуиди! — провиква се Юна колкото му глас държи. — Тук съм, за да те арестувам.

Рафаел стои на пет метра от хеликоптера с пистолет в краката. Спортният екип се развява на вятъра. С мъка се навежда и взима пистолета.

— Заподозрян си в контрабанда на оръжие в особено големи размери, отвличане и убийство — казва Юна.

Лицето на италианеца е обляно в пот, пистолетът трепери в ръката му.

— Хвърли оръжието! — вика Юна.

Рафаел държи тежкия пистолет в ръката си, но сърцето му трепва, когато среща спокойния поглед на Юна.

Аксел се опитва да извика на полицая да бяга.

Юна не помръдва.

Всичко се случва като насън.

Рафаел вдига пистолета към Юна и натиска спусъка, но оръжието само изщраква. Опитва отново и въздиша, когато разбира, че синът му не е изпълнил обещанието си да зареди пълнителя. Чувства ужасна самота като смразяваща плесница.

Разбира с въздишка, че е прекалено късно да хвърли оръжието и да се предаде. Три слаби гърмежа проехтяват един след друг откъм морето. На Рафаел му се струва, че някой го удря силно в гърдите, после идва пронизващата болка, която го поваля назад.

Хеликоптерът се позабавя, отделя се от площадката без Рафаел Гуиди и с бучене се извисява във въздуха.

Патрулният кораб „Ханко“ на финландския военноморски флот е вече до яхтата. За втори път трима снайперисти натискат спусъка. Всички куршуми се забиват в тялото на Рафаел. Той отстъпва крачка назад и пада, опитва се да седне, но остава неподвижен.

Гърбът му е топъл, но краката вече са леденостудени.

Взира се в хеликоптера, който бързо се издига в мъгливото небе.

Петер гледа надолу към смаляващата се луксозна яхта. Баща му лежи на кръглата площадка вътре в кръговете като в мишена.

Рафаел Гуиди все още стиска цигулката на Паганини. Черната локва кръв бързо се разширява под него, но погледът му вече е мъртъв.

Юна е единственият на палубата, който все още се държи на краката.

Не помръдва, докато белият хеликоптер не изчезва.

Небесната светлина е кристална и пуста. Върху гладкото море са застинали три кораба: като изоставени се носят на повърхността един до друг.

Скоро ще пристигнат спасителните хеликоптери от Финландия, но сега цари странно затишие като в мига, когато прозвучават последните концертни акорди, а публиката, все още омагьосана от музиката, е като заслепена от дебнещата тишина.

115.
Краят

Юна Лина, Аксел Рисен, Нико Капанен и бодигардът с прошарената коса бяха откарани със спасителните хеликоптери в хирургическата болница в Хелзинки. Още там Аксел попитал Юна защо е останал на място, когато Рафаел е вдигнал пистолета от пода.

— Не чухте ли, че извиках? — с учудване попитал той.

Юна го погледнал и обяснил, че вече бил забелязал снайперистите на кораба и бил сигурен, че ще стрелят преди Рафаел.

— Но не успяха — продължил Аксел.

— Човек невинаги е прав — отвърнал Юна с усмивка.

Нико бил в съзнание, когато Юна и Аксел влезли да се сбогуват. Шегувал се, че се чувства като Ванхала от романа „Незнайният воин“.

— Давай Швеция — беше им казал. — Но… малката, упорита Финландия стана втора!

Раните му били много сериозни, но вече не застрашавали живота му. Щял да претърпи няколко операции в близките дни и да се завърне при родителите си в количка още след две седмици. Едва след година щял да може отново да играе хокей със сестра си.

Бодигардът на Рафаел Гуиди бил арестуван и откаран в затвора „Ванда“ в очакване на съдебен процес, а Юна Лина и Аксел Рисен се прибрали у дома в Стокхолм.

Големият търговски кораб М/С „Айслус“ никога не напуснал гьотеборгското пристанище. Тежкият товар муниции бил откаран в складовете на митницата.

Йенс Сванейелм участвал в дългия съдебен процес, но освен безименния бодигард на Рафаел Гуиди виновните били вече мъртви.

Липсвали доказателства, че някой друг, освен Понтус Салман от „Силенция Дифенс“ АД бил замесен в престъпната дейност. Единственият, който изобщо бил пристъпил закона от Инспектората за стратегически продукти, бил бившият генерален директор Карл Палмкруна.

Подозрения за подкупи и подготовка на контрабанда на оръжие били насочени към Йорген Грюнлихт, но не довели до обвинение по нито една точка. Заключението било, че самият Съвет по контрол на износа и шведските политици, имащи нещо общо с него, са били заблудени и постъпили добросъвестно.

Предварителни разследвания за подкупи, свързани с двама кенийски политици, били предадени на Роланд Лидунде, генерален и държавен секретар за борба с корупцията в отдел „Управление и етика“, но най-вероятно щяло да се окаже, че и кенийските политици са действали добросъвестно.

Компанията собственик „Интерсейф Шипинг“ не била наясно, че боеприпасите щели да бъдат откарани през пристанището на Момбаса към Южен Судан, а кенийският превозвач „Транс Континент“ не знаел, че поверената им стока, която трябвало да прекарат с камиони до Судан, съдържала муниции. Всички бяха действали добросъвестно.

Аксел Рисен

Аксел Рисен чувства шевовете да опъват шията, когато слиза от таксито и прекрачва последните метри към „Брахегатан“. Асфалтът е сив, почти бял на струящата слънчева светлина. В мига, в който слага ръка на дръжката на портата, външната врата се отваря. Роберт е стоял и чакал на прозореца.

— Какво ти се е случило? — пита той и поклаща глава. — Говорих с Юна Лина и той ми разказа отчасти, ужасна работа…

— Много добре знаеш, че по-големият ти брат не се дава току-така — усмихва се Аксел.

Прегръщат се силно и тръгват към къщата.

— Сервирали сме в градината — казва Роберт.

— Как е сърцето? Все още ли не е спряло? — пита Аксел и следва брат си през вратата.

— Имах, всъщност, час за операция следващата седмица — отвръща Роберт.

— Не знаех — казва Аксел и чувства как тръпки го полазват.

— За да ми сложат пейсмейкър, мисля, че не съм ти казвал…

— Операция?

— Но все пак я отложиха.

Аксел гледа брат си и има чувството, че душата му се лута в тъмнината. Разбира, че Рафаел е записал операцията, че е било предварително решено да завърши трагично, че Роберт е трябвало да умре на операционната маса и да дари черния си дроб на него.

Налага се да спре в коридора и да се успокои, преди да продължи навътре. Лицето му пламва, плач напира в гърлото.

— Идваш ли? — внимателно го пита Роберт.

Аксел си поема дъх, преди да последва по-малкия си брат навътре в жилището и в градината в задния двор. Върху мраморната настилка в сянката под голямото дърво е сервирана маса.

Тръгва към Анет, когато Роберт го хваща за ръката и го задържа.

— Играехме заедно като деца — казва той сериозно. — Защо спряхме да разговаряме? Как стана така?

Аксел поглежда учуден брат си, бръчките в ъглите на очите, рошавата коса около плешивото теме.

— В живота се случват неща, които…

— Чакай… не исках да го кажа по телефона — прекъсва го Роберт.

— Какво?

— Бевърли каза, че ти се смяташ за виновен за смъртта на Грета, но аз…

— Не искам да говоря за това — рязко го прекъсва Аксел.

— Трябва — продължава Роберт. — Бях на конкурса, чух всичко, чух Грета и баща й да разговарят, тя плачеше през цялото време, беше свирила лошо и баща й беше ужасно възмутен…

Аксел се освобождава от ръката на брат си.

— Вече знам всичко, което…

— Остави ме да довърша — настоява Роберт.

— Добре.

— Аксел… само да беше казал нещо, ако знаех, че си си мислил, че Грета е умряла заради теб. Чух баща й. Грешката бе негова, само негова… имаха страшна разправия, чух го да казва ужасни неща, че го е изложила, че повече не може да бъде негова дъщеря. Трябвало да напусне дома му, училището и да се премести при дрогираната си майка в Мура.

— Това ли каза?

— Никога няма да забравя гласа на Грета — мрачно продължава Роберт. — Колко уплашена беше, когато се опитваше да обясни на баща си, че всеки може да сгреши, че е дала най-доброто от себе си, че не е станало кой знае какво, че ще има други конкурси…

— Но винаги съм…

Аксел се оглежда наоколо, не знае какво да направи, силите го напускат, той сяда бавно на мраморния под и закрива лицето си с ръце.

— Плачеше и каза на баща си, че ще сложи край на живота си, ако не може да остане вкъщи и да продължи с музиката.

— Не знам какво да кажа — шепне Аксел.

— Благодари на Бевърли — отвръща Роберт.

Бевърли Андершон

Започва да ръми, когато Бевърли застава на перона на Централна гара в Стокхолм. Пътуването на юг минава през лятната провинция, обвита в сива мъгла. Едва при Хеслехолм слънцето успява да пробие облаците. След като бе сменила влака в Лунд и после се качила на автобуса в Ландскруна, ето че пристигна в Свальов.

Отдавна не се беше прибирала вкъщи.

Мисли си как доктор Саксеус й бе обещал, че всичко ще бъде наред.

Говорих с баща ти, беше казал. Той не се шегува.

Бевърли пресича прашния площад и се вижда да лежи и повръща насред площада преди две години. Някакви момчета я бяха накарали да пие домашен алкохол. Снимали я и после я пуснали на площада. След тази случка баща й я изгони от къщи.

Продължава да върви. Стомахът й се свива, когато вижда шосето към фермата, намираща се на три километра. На това шосе често се качваше в различни коли. Сега не можеше да си спомни защо точно искаше да се качи. Струваше й се, че вижда нещо в очите им.

Като светлина, така си мислеше.

Бевърли хваща тежката чанта с другата ръка.

Една кола вдига прахоляк в далечината.

Нима не й е позната?

Бевърли се усмихва и махва с ръка.

Татко идва, татко идва.

Пенелопе Фернандес

Църквата „Рослагс-Кюла“ е малка червеникава дървена постройка с голяма красива камбанария. Притихнала е кротко до стопанство Вира, малко встрани от натоварените е трафик пътища в община Йостерокер. Небето е прозрачно синьо, въздухът кристалночист, ароматът на полски цветя се разнася от вятъра над потъналото в спокойствие гробище.

Бьорн Алмскуг бе погребан вчера в Северното гробище, а сега четирима мъже в черни костюми носят Виула Мария Лиселот Фернандес в последния й път. След държащите ковчега двама чичовци и двама братовчеди от Салвадор вървят Пенелопе Фернандес и майка й Клаудия заедно със свещеника.

Спират при изкопания гроб. Дъщерята на един от братовчедите, момиченце на девет години, гледа въпросително баща си. Веднага щом й кимва, тя изважда блокфлейтата и започва да свири псалм 97, докато ковчегът бавно се спуска в земята.

Пенелопе Фернандес държи майка си за ръка, свещеникът чете от „Откровението на Йоан“.

Господ ще изтрие всички сълзи. И смъртта повече няма да съществува.

Клаудия поглежда Пенелопе, оправя яката й и я потупва по бузата, все едно е малко дете.

Когато се връщат при колите, телефонът на Пенелопе вибрира в малката черна чанта. Юна Лина е. Пенелопе се освобождава леко от ръката на майка си и отива под сянката на едно от големите дървета, за да отговори.

— Здравей, Пенелопе — казва Юна с характерния си глас, напевен, но сериозен.

— Здравей, Юна — отвръща Пенелопе.

— Мислех, че би искала да знаеш, че Рафаел Гуиди е мъртъв.

— А боеприпасите за Дарфур?

— Спряхме кораба.

— Добре.

Пенелопе хвърля поглед към роднините, приятелите, майка си, която стои там, където я бе оставила, и не сваля очи от нея.

— Благодаря — казва тя.

Връща се при майка си, която я чака с угрижено лице, отново хваща ръката й и заедно тръгват към колите.

Пенелопе.

Спира и се обръща. Стори й се, че чу гласа на сестра си съвсем близо. Тръпки я побиват, една сянка бавно пълзи по свежата зелена трева. Момиченцето, което свиреше на блокфлейтата, стои между надгробните плочи и я гледа. Изгубила е панделката си и косата й лети разрошена от летния бриз.

Сага Бауер и Аня Ларшон

Тези летни дни нямат край; нощта блести като бисер до зори.

Полицаите са на банкет в бароковата градина пред двореца „Дротнингхолм“.

Юна Лина е седнал до колегите си на дълга маса под голямо дърво. На сцена, пред боядисания в червено дансинг, група в бели костюми свири прочутата „Хоргалотен“.

Петер Неслунд танцува полонеза с Фатима Заняни от Ирак. Говори й нещо с усмивка на уста, което я развеселява.

В песента се разказва как самият дявол свирел толкова добре на цигулка, че младежите никога не спрели да танцуват. Продължили през цялата нощ и не успели да спрат да танцуват. Плачели от умора. Обувките им се износили, краката им се разранили, накрая само главите им подскачали в кръг в такт с музиката.

Облечена в рокля на цветя, Аня седи на платнен стол. Загледала се е в танцуващите двойки. Кръглото й лице е мрачно и разочаровано. Но когато вижда, че Юна става от мястото си, бузите й поруменяват.

— Весело лято, Аня — казва той.

Сага Бауер се движи между дърветата, танцува върху тревата. Гони сапунени мехури с близнаците на Магдалена Ронандер.

Русата й вълниста коса с разноцветните панделки блести на слънцето. Две жени на средна възраст са се спрели и я гледат очаровани.

— Дами и господа — казва певецът след аплаузите. — Сега ще изпълним едно специално желание…

Карлос Елиасон се усмихва на себе си и крадешком поглежда към някого зад сцената.

— Корените ми са в Оулу — продължава певецът с усмивка. — И с радост ще изпълня едно танго за всички с името Сатумаа.

Магдалена Ронандер е с венец от цветя на главата, когато се приближава към Юна и търси погледа му. Аня е зяпнала новите си обувки.

Групата започва да свири романтичното танго. Юна се обръща към Аня, леко се покланя и тихо пита:

— Може ли?

Лицето и шията й пламват. Тя среща погледа му и кимва сериозно.

— Да — отвръща тя. — Да, може.

Улавя ръката му, хвърля горд поглед към Магдалена и се качва на дансинга с високо вдигната глава заедно с Юна.

Аня танцува съсредоточено, сериозно, с лека бръчка на челото. Но скоро кръглото й лице става спокойно и щастливо.

Фиксираната с лак коса е вдигната на изкусен кок на врата. Оставя се Юна да я води, наслаждавайки се на танца.

Към края на сантименталната мелодия Юна изведнъж усеща как Аня го ухапва по рамото, без да го заболи.

Ухапва го отново, малко по-силно и той пита:

— Какво правиш?

Очите й блестят, оцъклени.

— Не знам — откровена е тя. — Ухапах те, за да видя какво ще се случи, никога не знаеш, преди да опиташ…

В същия миг музиката утихва. Юна й благодари за танца. Преди да успее да я отведе до мястото й, Карлос се препречва и кани дамата.

Юна се спира за малко встрани, гледа колегите си, които танцуват, хапват и пийват, после се запътва към колата.

Облечени в бяло хора седят на одеяла за пикник или се разхождат между дърветата.

Продължава към паркинга и отваря вратата на волвото си. На задната седалка лежи опакован огромен букет.

Сяда в колата и звъни на Диса. Сред четвъртия сигнал се включва телефонният й секретар.

Диса Хелениус

Диса седи пред компютъра в апартамента си на „Карлаплан“.

С очила за четене и наметнато през раменете одеяло. На бюрото лежи мобилният й телефон до чаша студено кафе и канелена кифличка.

На екрана на компютъра свети снимка на купчина рухнали развалини в девствена зеленина: останки от гробището на поразените от холера в Сканстул, Стокхолм.

Допълва записките си в компютъра, изправя гръб и повдига чашата, но не отпива. Става, за да направи ново кафе, когато телефонът на бюрото забръмчава.

Без да погледне кой звъни, го изключва и остава на мястото си, загледана през прозореца. Вижда ивиците прах в лъчите на слънцето. Сърцето й бие бързо и силно, когато отново сяда пред компютъра. Мисли никога повече да не говори с Юна Лина.

Юна Лина

Стокхолм е настроен за почивка и трафикът е спокоен, когато Юна бавно се спуска към „Тегнергатан“. Беше престанал с опитите да се свърже с Диса. Телефонът й е изключен, предполага, че не иска да я безпокоят. Заобикаля „Синята кула“ и продължава по частта от „Дротнинггатан“, осеяна с антиквариати и магазини. До новата книжарница за религиозна литература „Водолеят“ стои стара жена и се преструва, че гледа във витрината. Прави жест към стъклото, когато Юна минава покрай нея, и после тръгва след него на разстояние.

Минава известно време, преди да забележи, че е преследван.

Едва когато стига до черната ограда на църквата „Адолф Фредрик“, се обръща. Само на десет метра зад него стои жена на около осемдесетте. Гледа го сериозно и държи няколко карти.

— Това си ти, нали? — казва тя и показва една от картите. — А тук е венецът, булчинската корона.

Юна Лина се приближава към нея и взима картите. Те са за игра на камбио, една от най-старите в Европа.

— Какво искаш? — пита той спокойно.

— Нищо — отвръща жената. — Но ти нося поздрави от Руса Бергман.

— Трябва да е станала грешка, защото не познавам жена, която…

Чуди се, защо се преструваш, че дъщеря ти е мъртва?

Епилог

Ранна есен в Копенхаген, вече е доста захладняло, когато дискретна компания пристига в „Глиптотекет“ с четири отделни лимузини. Мъжете се качват по стълбите, минават през входа, продължават през пищната зимна градина под високия стъклен купол, стъпките им отекват по каменните коридори покрай антични скулптури към грандиозната бална зала.

Публиката е вече по местата си, а струнен квартет „Токио“ седи на дългата сцена с легендарните си „Страдивариус“-и, същите, на които в миналото е свирил Николо Паганини.

Последните четирима гости заемат местата си около маса в сепаре встрани от останалата публика. Най-младият от тях е светъл мъж с деликатна физика на име Петер Гуиди. Прилича на момче, но останалите лица говорят друго, защото съвсем скоро ще целунат ръката му.

Музикантите кимват помежду си и засвирват четиринайсетия струнен квартет на Шуберт. Патетична увертюра, забавено чувство, овладяна сила. Една цигулка отвръща болезнено и красиво. Музиката си поема дъх за последен път и после се отприщва. Мелодията вдъхва щастие, но паралелно с него звученето на червените инструменти е изпълнено с тъга по все повече изгубени души.

Всеки ден се произвеждат трийсет и девет милиона патрони за различни огнестрелни оръжия. Грубо пресметнато, военните разходи в света възлизат на 1226 милиарда долара годишно. Въпреки че количеството въоръжение непрестанно расте, все още е невъзможно да се задоволи търсеното. Деветте най-големи износители на конвенционални оръжия в света са: САЩ, Русия, Германия, Франция, Великобритания, Нидерландия, Италия, Швеция и Китай.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.